ANDLIGA VERKLIGHETER
Hej och shalom.
Jag heter Ephraim Frank och detta är min fru Rimona.
Vi vill dela med oss lite av vårt vittnesbörd till dig.
Vi blev inbjudna hit till Finland från Israel av en god vän här -
och har haft underbara dagar här hittills.
Vi har njutit av det vackra vädret och midnattssolen -
som vi inte har vant oss vid än, men vi har svarta ögonbindlar -
som gör att vi inte hittar varann i sängen, men det går bra ändå.
Vi firade 30 år som gifta här i förra veckan med vår vän.
Varmt tack till TV7 för att ni öppnade er dörr för oss.
Det har varit så fint att få ta del av gemenskapen -
och den andliga atmosfären här. Vi har verkligen njutit av den.
Vi har inte varit här så länge, men hoppas få lära känna er bättre.
Extra roligt att hitta Ruth här, som är född i Israel.
Rimona ska först dela med sig av vissa avsnitt av sitt vittnesbörd -
för vi har stött ihop med varandra då och då under livets gång.
Shalom. Det är en förmån att få komma hit från Israel -
med en hälsning till det finska folket.
Jag vill säga redan nu att när jag lärde känna troende i Israel -
blev jag medveten om Finland som ett mycket speciellt land -
genom dess speciella relation till det judiska folket och Israel.
Den kärlek och tjänstvillighet gentemot Israel och judarna -
som det finska folket har visat är mycket ovanligt.
Det är inte bara enstaka grupper här och var -
utan på något vis samlat.
Som jag sa så blev detta väldigt tydligt för mig som ny i tron.
Och jag har alltid hoppats få komma hit -
faktiskt i hela 32 år, ända sedan jag kom till tro.
Och nu behagade det vår trofaste, himmelske Fader -
att föra oss till Finland lagom till vår 30-åriga bröllopsdag.
Det är vi väldigt tacksamma för.
Innan jag berättar lite om mig själv vill jag ära den som -
allting handlar om och som är skälet till att vi är här.
Psalm 139 har fått betyda mycket för mig -
och jag vill läsa de första 18 verserna av den.
"Herre, du utrannsakar mig och känner mig. Om jag sitter -
eller står vet du det, du förstår mina tankar fjärran ifrån.
Om jag går eller ligger utforskar du det -
med alla mina vägar är du förtrogen. Innan ett ord är på min tunga -
vet du, Herre, allt om det. Du omsluter mig på alla sidor -
och håller mig i din hand. En sådan kunskap är mig alltför underbar -
den är så hög att jag ej kan förstå den.
Vart skall jag gå för din Ande, vart skall jag fly för ditt ansikte?
Om jag far upp till himlen är du där, bäddar jag åt mig i dödsriket -
är du där. Tar jag morgonrodnadens vingar -
gör mig en boning ytterst i havet, skall också där din hand leda mig -
och din högra hand fatta mig. Om jag säger: "Må mörker falla -
över mig och ljuset bli natt omkring mig" -
så är mörkret inte mörkt för dig, natten skall lysa som dagen -
och mörkret skall lysa som ljuset.
Du har skapat mina njurar, du sammanvävde mig i moderlivet.
Jag tackar dig för att jag är så underbart skapad.
Ja, underbara är dina verk, min själ vet det så väl.
Benen i min kropp var ej osynliga för dig -
när jag formades i det fördolda, när jag bildades i jordens djup.
Dina ögon såg mig när jag ännu var ett outvecklat foster -
Alla mina dagar blev skrivna i din bok -
de var bestämda innan någon av dem hade kommit.
Hur outgrundliga är inte för mig dina tankar, Gud -
hur stor är inte deras mångfald!
Skulle jag räkna dem är de fler än sandkornen.
När jag vaknar är jag ännu hos dig."
Ju mer jag läser den här psalmen, desto mer inser jag -
hur väl den stämmer in på mitt liv.
Inte bara på mitt liv som troende, utan också -
hur sann och personlig denna psalm känns.
Jag föddes i Israel, i en typisk judisk familj.
Traditionell men utan något som helst intresse för det andliga.
Vi levde som alla andra: gick i skolan, umgicks med vänner -
gjorde militärtjänst...
Men det fanns alltid något där som gnagde.
I bakhuvudet anade jag att något viktigt fattades -
men jag visste inte vad, och kanske inte ens erkände det för mig själv.
Men 1975, efter att ha sökt mening särskilt genom högre studier -
utan att finna några svar -
gav jag mig ut i ett medvetet sökande efter något bortom det kända.
Mitt sökande förde mig hit och dit i Europa och tillbaka till Israel.
Jag läste olika böcker, satte mig in i olika filosofier -
olika tänkesätt, New Age o s v.
1977 gick jag med i en sekt i ett slags kollektiv -
och jag flyttade till dem i Jerusalem.
Men även om jag tog till mig deras undervisning som Sanningen -
kände jag mig innerst inne olustig till mods och inte alls lycklig.
I likhet med andra liknande sekter använde de sig ofta av Bibeln.
Utvalda avsnitt av Bibeln, och därför hade även jag en egen Bibel.
Jag började läsa Matteusevangeliet -
och av någon anledning besökte vi ofta Trädgårdsgraven i Jerusalem.
Tack vare läsningen av Matteus och de täta besöken vid graven -
började bilden av Jeshua (Jesus) som genom ett under -
att framträda för min inre syn.
Och i mina mest förtvivlade stunder inom sekten kändes det som om -
jag hade en vän, som om någon fanns där hos mig.
Detta ingick absolut inte i undervisningen.
Verkligheten av den levande Messias, den levande Frälsaren.
Men på något övernaturligt vis kom Han in i mitt liv -
utan att jag förstod det intellektuellt.
Det var som om Han tjuvkikade in i mitt liv!
Jag började känna mig levande, och snart upplevde jag att -
det jag sysslade med inte var relevant längre.
Jag liksom "gled" ur gruppen tillsammans med en väninna där -
och båda fortsatte med vårt sökande.
Vi skaffade en liten lägenhet och fortsatte att söka tillsammans.
Efter cirka ett år, 1980, bjöd hon med mig till ett "lovsångsmöte".
Jag hade aldrig hört om något sådant. Vem lovsjunger ni?
Men jag följde med henne på mötet.
Eftersom den där sekten brukade använda sig av delar av Bibeln -
hade jag lärt mig vissa uttryck som tidigare hade skrämt mig -
som Gud och Kristus - Jesus - Yeshua.
Så på något vis kändes de begreppen inte längre skrämmande för mig.
Ricky och jag gick alltså till detta "lovsångsmöte" -
som hölls i ett kapell i östra Jerusalem.
När jag kom in satt alla med böjda huvuden i bön.
Jag såg inga ansikten och ingen såg på mig.
Jag bara gick in, vi var kanske lite sena -
och jag kände ...
Lite typiskt israeler, att komma sent. Men inte Jeshua!
När jag kom in där hände något mycket speciellt.
Jag möttes av Kärleken, av Hans närvaro och Hans person.
Jag träffades av denna Kärlek, och det kändes så tröstande -
så ljuvligt och så omfamnande.
Det var inte någons ansiktsuttryck eller välkomsthälsning.
Det var så rent. Han fanns där för mig!
Detta gjorde ett väldigt starkt intryck på mig.
Jag fortsatte att gå på mötena, men var fortfarande avvaktande -
för jag trodde fortfarande på "sanningarna" från sekten.
Det gick några veckor och alla var väldigt varsamma mot mig.
Ingen försökte tvinga på mig något, vilket jag var tacksam för.
Men så en dag blev jag hembjuden till en flicka utanför församlingen -
och hon presenterade evangeliet för mig.
Det var första gången jag hörde frälsningsbudskapet -
från början till slut - fast det har ju inget slut -
men mer systematiskt.
Först avfärdade jag budskapet - jag visste ju bättre!
Men under de följande veckorna kunde jag inte skaka det av mig.
Vissa av orden hon hade sagt återkom och störde mig.
Så jag tänkte: Vad har jag att förlora?
Jag ska helt enkelt fråga Gud om detta är sant!
Så det gjorde jag. Jag bad.
Eller man kanske inte ska kalla det bön, jag bara frågade Gud:
"Var det där budskapet sant som Andrea presenterade för mig?"
Och så snart jag bett färdigt kände jag inombords: "Ja, det är sant."
Insikten liksom smälte samman med hela min varelse -
och jag kunde ta emot det som sanningen.
Lite senare bad jag tillsammans med några troende väninnor -
och från den dagen började det bli riktigt intressant!
1980 fanns det inte många grupper och församlingar i Jerusalem.
Så även om jag var med i en församling -
var jag fortfarande som ett barn och behövde mer andlig mat.
Den Helige Ande var så trofast i detta. Han varnade mig -
när något inte var andligt sunt och visade mig olika saker.
När jag t ex lät döpa mig genom nedsänkning och kom upp ur vattnet -
kände jag mig som en brud - en underbar, lätt känsla.
Inte visste jag att det fanns något som hette "Messias, Kristi, brud"!
Det var den Helige Ande.
En annan sak den Helige Ande visade mig i Bibeln och på andra sätt -
var detta med äktenskap.
Så jag bara tog till mig Hans små antydningar en efter en -
och undrade om jag skulle gifta mig snart eller längre fram?
Och det är väl här som jag måste kliva in i bilden -
eftersom vi precis har firat våra 30 år tillsammans?
Min berättelse är på vissa sätt lik Rimonas och på vissa sätt olik.
Jag föddes inte i Israel, utan i övre Mellanvästern i USA -
där jag växte upp bland lutheraner och republikaner och inga andra.
Det var väl vad jag kände till om livet där, plus drickandet -
och allt annat folk gjorde för att infria den amerikanska drömmen.
Men när jag kom till Finland kändes människorna så bekanta -
och jag insåg att det i mina hemtrakter fanns många skandinaver.
Från Sverige, Finland och Norge -
men även från Tyskland, som jag härstammar från.
Min morfarsfar var jude -
och hans första fru (som dog) var judinna -
men min morfar föddes i det andra äktenskapet, av en luthersk mor.
Så vår judiska identitet bleknade bort och försvann.
Vi var nästan helt assimilerade och jag fick inget veta -
om mina judiska rötter förrän senare -
vilket jag ska berätta om strax.
Men det var så jag lärde mig om Jeshua, Jesus:
I den lutherska kyrkan. Så jag hade en grundkunskap -
även om den inte var verklig för mig.
Det dröjde ett bra tag innan Herren kunde visa mig från just Ps 139 -
att Han hade verkat i mitt liv hela tiden -
och räddat mig ur vissa situationer -
annars hade jag inte suttit här i dag.
Jag är så tacksam för att Han lät mig fortsätta leva -
tills jag fick möta Honom på riktigt längre fram.
Jag tog examen vid en luthersk högskola -
och gjorde min militärtjänst under Vietnamkriget.
I slutet av de åren inom armén befann jag mig i Kalifornien.
Några månader före muck hörde jag om en specialskola på basen -
och började arbeta med
små barn med Downs syndrom och andra handikapp.
Jag älskade det arbetet så mycket att det blev mitt yrke.
Under min tid i Kalifornien, efter militärtjänsten, började jag -
att söka, precis som Rimona.
Jag såg inte särskilt mycket rättfärdighet under min uppväxt -
och själv blev jag som andligast när jag drack alkohol.
Men förutom det fanns det inte mycket andlighet.
I Kalifornien lämnade jag kyrkan helt, blev en s k "avfälling" -
och började söka mig särskilt till österländska filosofier:
som transcendental meditation, hatha-yoga...
Jag studerade särskilt mycket om rättfärdighet från -
(det visste jag inte då) kunskapens träd på gott och ont -
den "goda" rättfärdigheten, som bara föder självrättfärdighet.
Men det tillfredsställde mig inte.
Det fyllde inte tomrummet, precis som du sa förut.
Men så drogs jag till en viss västerländsk filosofi.
Från österländsk filosofi till västerländsk.
Jag började läsa väldigt intensivt om "hur man blir lik Kristus".
De använde just det uttrycket inom den ockulta filosofi jag studerade.
"Det stora Kristusljuset", som finns inom människan.
Det blir så tydligt hur Satan förkläder sig som en -
ljusets eller rättfärdighetens ängel.
Så jag blev mer och mer vilseförd, bort från det sanna ljuset -
och in i en allt större bundenhet enligt Satans plan för mig.
Mest frustrerande kändes det när jag försökte göra det goda:
Bli mer tålmodig, vänlig, hängiven, kärleksfull osv.
Bli en bättre människa.
Och så hamnar man i situationer då man exploderar -
istället för att visa tålamod.
Som aposteln Paulus skriver i Rom 7:
"Det goda som jag vill gör jag inte..." Jag gjorde precis tvärtom!
Det var så frustrerande.
Men inom den filosofin hade de en lösning på detta.
Man skulle stiga från det mänskliga stadiet till ett mer andligt.
Men då behövde man hjälp av osynliga lärare. Jag hade -
två andliga vägledare, vars närvaro jag ibland kände väldigt starkt -
i mitt rum eller när jag satt och studerade.
Precis som inom din filosofi använde de sig av Bibeln -
men de ville ge oss mer hjälp, eftersom de var mästarna -
och vi lärde oss fortfarande att bli mästare.
Men eftersom det inte gick så bra för oss, för mig -
erbjöd de sig att komma in i mig, ta mig i besittning -
och lotsa mig på vägen mot att bli mer tålmodig och kärleksfull.
Men då måste man meditera enligt en viss metod -
och bokstavligen lämna den fysiska kroppen -
och träda in i en annan dimension.
Jag försökte göra detta några gånger -
men jag var rädd och kom aldrig riktigt igenom.
Efter flera frustrerande dagar då jag försökte -
bli rättfärdig på egen hand, sa jag till mig själv:
"I kväll ska jag meditera, stanna i den andliga sfären -
tills andarna kan ta över och hjälpa mig igenom."
Den kvällen satte jag mig på sängen i yoga-ställning -
rummet var helt mörkt, jag koncentrerade mig -
som vanligt på pannans mittpunkt och började meditera.
Plötsligt var det som om något hoppade omkring på sängen.
Jag hade varnats för att det skulle finnas onda andar -
som ville ta kontroll över mig.
"Be Fader vår" hade de sagt, så det gjorde jag -
och citerade Psalm 91, som vi hade lärt oss utantill.
Jag tänkte inte vara rädd för de onda andarna -
för jag hade ju bett Fader vår.
Däremot väntade jag på ljusets änglar!
Plötsligt såg jag ett starkt ljus, fast jag hade ögonen slutna.
Ljuset träffade mig och jag vaknade genast till -
och tittade på mina händer. "Oj, jag är fortfarande kvar.
Jag har inte övergått till den andliga sfären."
Men det överväldigande var friden och kärleken jag kände.
Var är jag? Är jag i ett annat tillstånd? Vad har hänt med mig?
Jag visste inte vad jag skulle tro om det.
Jag gick till sängs men friden var kvar i rummet, i mig - överallt!
Nästa morgon vaknade jag tidigt och kände en stark maning -
att hämta min Bibel, så det gjorde jag. Jag öppnade den och -
min blick föll på Romarbrevet 1. "Okej, då läser jag väl det."
I slutet av kapitlet fanns en hel lista över hur jag faktiskt såg ut.
Det var raka motsatsen till den här lärans bild av människans förmåga!
Jag var den lägsta av alla syndare!
Bara tanken på allt hemskt jag gjort och fortfarande gjorde!
Jag höll på med allt möjligt syndigt.
Det träffade så djupt att jag inte var den där rättfärdiga människan -
utan snarare motsatsen!
Överbevisad om synd föll jag på knä och storgrät -
och bad Gud om förlåtelse och omvände mig till Herren Jesus.
Jag låg där på golvet i kanske en timme och bad om förlåtelse.
Så satte jag mig och fortsatte läsa fram till och med Judas brev.
Plötsligt förstod jag evangeliet!
Det var som om allt jag lärt mig i lutherska kyrkan och söndagsskolan -
strömmade tillbaka till mig och jag förstod att Jesus är -
vägen, sanningen och ljuset.
Jag hade en nära vän som också varit med i sekten men som -
blivit troende hos sin tandläkare, som också var -
en Andefylld troende. Tandläkaren fällde honom bakåt i stolen -
och hade fäst olika traktater i taket.
Så min vän blev inte bara rotfylld, utan också "Andefylld".
Han var katolik och jag lutheran, men vi hade ett fint andlig kamratskap.
Han introducerade mig till den västerländska läran.
En dag, det var innan detta hände och efter att Bob blivit troende -
stötte jag ihop med honom på gatan, och han log med hela ansiktet.
Han såg ut som ... jag visste inte vad det var -
men han såg annorlunda ut.
Han kom fram till mig och gav mig en stor kram. Jag stelnade till -
och frågade om han hade gått och blivit homosexuell.
Han berättade då att han hade tagit emot Jesus i sitt liv.
Jag sa: "Vi har ju vår filosofi och alla svar, vem behöver religion?
Du behöver ingen kristendom."
Tre månader senare fick jag vara med om samma sak -
när Herren ingrep i mitt liv.
På eftermiddagen besökte jag honom. Han var inte hemma -
så jag slog mig ner i soffan för att vänta. Till slut kom han hem.
Så snart han klev in hoppade jag upp, skakade hans axlar och -
och utbrast: "Jesus lever! Jesus lever!"
Tårarna började rinna nedför hans kinder och mina -
och vi kramade om varandra. Han undrade vad som hänt med mig -
och jag berättade om kvällen före - om det starka ljuset -
och vad som hänt på morgonen, om bibelläsningen och min förkrosselse.
Han sa: "Du kan inte ana vad som hände på bönemötet i går kväll!"
"Den Helige Ande föll över oss så starkt för att binda -
de ockulta andarna i ditt liv", och när vi jämförde tidpunkten -
så var det exakt då som det starka ljuset kom in i mitt liv.
Katoliken räddade lutheranen. Fantastiskt!
Det blev början på min resa.
- Vilket år var detta? - Det var 1973.
En annan vändpunkt inträffade i mitt liv 1976.
Det fanns en karismatisk grupp av katoliker, lutheraner -
episkopaler, pingstvänner - alla möjliga.
Vi var cirka 25 personer från olika samfund -
för på 1960- och 70-talen bröt den Helige Ande ner alla samfundsmurar.
- Bröt ner den på ett positivt sätt. - Ja, bröt ner och kom in i hjärtat.
Tillfället dök upp att resa till Israel.
Jag hade nyss varit på semester hos min släkt i Wisconsin i USA -
så jag hade inte råd och min chef skulle nog inte ge mig mer ledigt.
Jag var tveksam, men de andra peppade mig att resa -
så jag gav med mig, och min chef sa: "Visst, åk till Israel" -
för han var positiv till judarna och Israel -
och tyckte att det var ett bra tillfälle för mig.
Vi flög dit och hade det underbart, vi var 15 från vår grupp.
Vi satt där i 747:an och jag tittade ner på Israel och såg -
bara en smal kustremsa av landet.
Jag började gråta och allt inom mig sa: "Jag är hemma, jag är hemma!"
Jag blir fortfarande rörd.
Jag undrade vad det var med mig och kände mig skakad över detta.
Varför känns det som om jag har kommit hem?!
Jag hade inget intresse av något judiskt, varför kände jag så här?
Du visste inte då att du hade judiska rötter.
Nej, jag visste inte att min släkt var judisk.
Tvåveckorsresan var ordnad av Pat Boone och George Otis -
genom "High Adventure Tours."
De veckorna var det som om jag bott i Israel hela mitt liv -
kunde topografin, människorna kändes bekanta - allt!
Så blev det dags att resa tillbaka igen, och det tog emot.
Jag var fortfarande singel då och ville stanna i Israel.
De sa: "Du kan inte stanna. Du har biljett, du är inte judisk -
du kan inte göra aliya." En massa invändningar.
"Men mitt hjärta finns här, jag måste stanna."
När vi kom till flygplatsen var planet överbokat -
så några av oss måste stanna kvar.
Vi var 1500 personer med på resan, i olika flygplan.
Jag erbjöd mig att stanna, så vi var kvar på flygplatsen i ett dygn -
innan vi flög därifrån med ett annat plan.
Jag ville inte åka, jag var trött ...
Jag satt på en ytterplats, och bredvid mig satt en ung kvinna -
som var väldigt nitisk, och hon hade traktater -
och ville evangelisera det judiska folket.
Jag lade inte märke till vad hon sysslade med -
men hon delade ut traktater till de judiska affärsmän ombord -
som satt i mittsektionen.
Hon kom och satte sig och gick ut igen med sina traktater ...
Vi var uppe i luften, folk gick omkring och jag satt och dåsade.
Plötsligt såg jag upp, och bredvid mig stod ett par byxben.
När jag tittade upp fick jag se en väldigt, väldigt arg man.
Han blängde ner på mig, knöt näven framför mitt ansikte och sa:
"Res på dig! Jag vill prata med dig!"
"Med mig?" Jag ville inte resa mig, men han gav sig inte.
Så jag reste mig, och mina ögon nådde väl hit på honom.
Han såg sig omkring och sa: "Vi går bak i planet!"
Så vi gick ner. Jag ville sätta mig, men benen gick av sig själva -
och jag klämde in mig bakom de bakersta sätena.
Där fanns två dörrar, den ena var nödutgången, den andra var toan -
och jag undrade vilken av dem han skulle slänga ut mig genom!
Så satte han sitt ansikte nära mitt, höjde fingret och frågade:
"Varför måste ni kristna alltid proselytera och ändra på oss judar -
när det enda vi vill är att bli älskade?!"
Jag blev helt tom i skallen, men ur min mun kom följande ord:
"Kan ni förlåta oss för att vi inte förstår?"
Tårar började rinna nedför våra kinder och vi kramade om varandra.
Vi gick tillbaka till våra platser och jag bad:
"Herre, vad handlade det där om? Vad menar du?
Kan de förlåta oss för att vi inte förstår?
Vad är det vi inte förstår?"
Så slutade den resan.
Tillbaka i Kalifornien gick dagarna och jag frågade Herren igen -
och upplevde att Han sa till mig: "När mitt folk ser den kärlek -
som fick sitt rikaste uttryck på Golgata för dig -
komma från ditt hjärta till dem, ska jag låta förhänget rämna -
och de ska se mig som sin Herre och Messias."
Den erfarenheten blev början på en hel händelsekedja.
Jag ville fortfarande tillbaka till Israel, men tiden tillät inte.
1977 fick jag möjlighet att återvända under sex veckor.
Sedan åkte jag hem igen till släkten i Wisconsin -
där jag startade en fängelsemission.
1978 sa Herren tydligt att jag skulle resa tillbaka till Israel -
vilket jag gjorde, och bor fortfarande kvar där.
Men nu närmar vi oss 1980, då något hände för dig.
Jag bodde på en kibbutz - ett jordbrukskollektiv -
i ett år och gick ett lärjunga- program där, Project Kibbutz -
och efter det sökte jag medlemskap i kibbutzen -
och blev antagen efter två år.
Jag hade en returbiljett hem som jag trodde hade blivit ogiltig -
och måste åka till Jerusalem och flygbolaget där för att ta reda på -
om jag fortfarande kunde använda biljetten.
Så jag tog bussen till Jerusalem.
Och då fick du uppleva något speciellt.
Minns du vilken veckodag och årstid det var?
Jag tror det var en fredag runt shavuot, pingst.
Nu vet jag att vi åkte med samma buss.
Jag var på väg hem från jobbet, fredagar slutar man tidigt i Israel.
Nästa dag, på shabat, skulle jag gå på gudstjänst -
i en församling som jag inte brukade gå till.
Men det skulle bli en särskild gudstjänst inför shavuot, pingsten.
Jag satt där på bussen, och vid en hållplats blev jag så nyfiken på -
vilka det var som klev på.
Jag lade märke till en ung man med röd ryggsäck och rutig skjorta.
Av någon anledning fångade han mitt intresse.
Jag kände att jag skulle fråga honom om han kände Jeshua, Jesus.
Men jag gjorde det inte, trots den starka maningen.
Jag vågade inte och tänkte att "han kanske redan gör det".
Några hållplatser senare klev han av bussen -
och det kändes som om något slets loss från min kropp!
Då fick jag se ett slags neonljus för min inre syn -
som sa: "Det där var din andra hälft."
Märkligt!
Jag brukade få olika föraningar om att jag kanske skulle bli gift -
men detta var märkligt! Snart var jag hemma -
och fick för mig att den här unge mannens namn hade ett f-ljud i sig.
men att det inte stavades med "f" utan med "ph".
Jag tänkte också: "Känner han Jeshua så kanske vi ses på mötet i morgon."
När jag kom till mötet nästa dag såg jag honom inte -
fast där var ju fullt med folk.
Men efter mötet fick jag syn på den röda ryggsäcken och rutiga skjortan.
Han stod där och pratade med min väninna!
Jag väntade tills de hade pratat klart för att få veta mer om honom.
De var snart klara, så jag gick fram och frågade: "Vem var det?"
Hon svarade: "En rar broder från Galileen."
- Tänka sig! - Hon måste ha haft lögnens ande!
En rar broder från Galileen.
"Och han heter Ephraim på hebreiska och Ralph på engelska."
Tänka sig - båda med "ph".
Mer blev det inte då. Men de följande månaderna -
fortsatte Herren att tala till mig om olika saker, också om äktenskap.
för att förbereda mig.
Jag flyttade till en annan del av Jerusalem -
till en ny lägenhet, ett nytt bostadsområde -
och mittemot mig fanns det ett absorptioncenter för nya invandrare.
Där lärde jag känna ett par som invandrat till Israel, gjort aliya -
och vid ett tillfälle ville de höra mitt vittnesbörd.
När jag berättade om den där sekten jag varit medlem i -
vände kvinnan sig till sin man och sa: "Undrar om det är samma sekt -
som vår vän Ephraim Frank var med i?"
Jag bad dem berätta lite mer om denne Ephraim Frank -
och det visade sig att det var samma kille!
Den rare brodern från Galileen.
Jag berättade lite om mina upp- levelser några månader tidigare -
och de föreslog att när vårblommorna började visa sig -
i Galileen skulle vi åka upp dit tillsammans och hälsa på Ephraim.
Det gjorde vi, och det var nio månader -
efter det att jag såg Ephraim på bussen första gången.
Jag ska inte trötta ut er med de följande nio månaderna -
som blev väldigt påfrestande för mig och jag måste lära mig tro -
och att vänta på Herren.
Mot slutet av den andra 9-månaders- perioden fick denne gentleman -
ett ord från Herren om att vi skulle gifta oss.
Vi gifte oss äntligen i juni 1982 -
på det första Libanonkrigets andra eller tredje dag -
och eftersom vi befann oss i Galileen var kriget väldigt nära -
och vi kunde se röken och höra bomberna.
Så det dånade rejält lagom till vårt bröllop!
Det var väldigt dramatiskt.
Livet förde oss till många olika platser. Vi lämnade kibbutzen och -
flyttade till Maale Adumim nära Jerusalem -
och därifrån till andra ställen innan vi i fyra år bodde i USA -
där våra barn föddes. Sedan återvände vi till Israel -
och blev ledda till att bosätta oss i Samarien.
Att vi skulle flytta dit hade vi fått löfte om sex år innan dess.
Herren är god och trofast och förde oss dit Han lovat oss.
I Israel fortsatte Ephraim som speciallärare -
medan jag mest jobbade med översättning och redigering -
åt olika messianska organisationer och enskilda.
Och därmed är vi framme vid 1996.
Det året ställdes vi inför ett stort beslut -
för Herren ledde oss in i heltids- tjänst. Vi tillhörde en gemenskap -
och kände en allt starkare maning att lämna våra sekulära arbeten -
och söka Herrens ledning. Ordet Han gav oss var ungefär att:
"Jag vill att ni ägnar er åt min Faders affärer."
Och vi tänkte - "affärer" - inte andlig heltidstjänst?
"Hm, intressant. Vilka 'affärer' ska jag ägna mig åt?"
Herren sa: "Jag vill att ägnar dig åt att skriva och föreläsa."
Inte mina favoritområden.
Bra att jag har någon som kan redigera och stava!
Den resan in i tjänst, in i "Faderns affärer", blev väldigt intressant -
för vi visste inte hur vi skulle få in pengar och försörja oss.
Vi ville inte ägna allt vår tid åt att skaffa pengar.
"Du får ta hand om oss, Herre, annars gör vi inte detta".
Det var ungefär vad vi sa till Honom.
Han sa: "Ja, jag sa ju till er att ägna er åt mina "affärer".
Så det beslöt vi att göra, och låta Honom ta hand om ekonomin.
Det som gav oss inriktningen på vår tjäns t...
En dag läste jag i Apg 28 om aposteln Paulus, som då var i Rom -
och satt i husarrest där. Stadens judiska ledare sökte upp honom -
fråga om denna judiska sekt som alla var så skeptiska till.
"Du får en hel dag på dig för att förklara detta -
"Israels hopp" för oss.
Det gjorde Paulus. Han förkunnade evangelium om riket -
och Jeshua Messias rike utifrån Moses Tora och från profeterna.
Detta träffade mig så starkt, och jag tänkte:
"Under alla mina år som troende -
ända sedan 1973 har jag aldrig fått höra evangelium om -
riket förkunnas utifrån Moses Tora!"
"Var i Moses Tora finns detta evangelium om riket?!"
Jag frågade den Helige Ande, Han som ju är vår lärare ...
Ingen bland dem jag talat med tycks kunna besvara min fråga.
Så okej, visa mig!
En morgon läste jag Psalm 145.
Där står det att Guds rike har funnits i ALLA generationer.
Jag tänkte: "I varje generation?" Jag trodde det var här och nu -
eller när folk nu tog emot det, för 2000 år sedan...
Jag tänkte att om det hade varit närvarande i varje generation -
så måste det ha funnits även i den första!
Och den tanken förde mig tillbaka till Bibelns första kapitel.
Vad jag hittade där? Det blev början på ett sökande -
då jag upptäckte att ... Detta evangelium som apostlarna -
förkunnade och kommenterade (breven är ju egentligen -
kommentarer kring vad de såg i Gamla Testamentet).
Och fortfarande lär jag mig mer och mer om detta evangelium om riket -
och om Jeshua Messias, Guds son, från Bibelns första bok.
Som speciallärare för multihandikappade yngre barn -
måste vi lära oss om barnets utveckling i den åldern.
Hur man vinkar hejdå, hur man greppar en sked och äter själv ...
Jag insåg då att de flesta som tar emot evangeliet om riket -
inte får lära sig att läsa från början av Boken.
De hoppar fram till en tredjedel av boken och börjar läsa där.
medan apostlarna säger: "Börja från början".
Något som är fullt logiskt för varje lärare -
som ger klassen en bok och säger att de ska börja från början.
Detta måste jag börja göra, en process som många medverkat i.
Detta kommer jag att dela med mig av i kommande programavsnitt.
Vi kommer att utgå från Bibelns första kapitel för att upptäcka -
Jeshua och den osynlige Guden och den osynliga verkligheten -
så som de framställs i 1 Mos 1 -
och på vad sätt de är relevanta för oss som lever i dag.
Detta är så viktigt!
Aposteln Paulus skriver att det osynliga är det verkliga.
Det jordiska är begränsat till det vi kan se med våra fysiska ögon.
Vi behöver se med hjärtats ögon och höra med hjärtats öron.
Här har jag två böcker.
Denna bok (ung. Åter till Landet) är mitt personliga vittnesbörd -
med Rimonas vittnesbörd inflätat.
Den andra boken (ung. Faktor Förstfödd i Guds återlösningsplan) -
handlar om Guds rike och de stadgar och lagar som styr riket -
i förhållande till familjens förstfödde. Jesus, Jeshua -
kallas ju Guds enfödde Son, alltså den förstfödde -
och uppdraget som återlösare knyts till denna ställning i familjen.
Den förstfödde har särskild rätt och särskilt ansvar inom familjen -
som inte de andra barnen har.
Boken handlar framförallt om denna röda tråd i 1 Moseboken.
Förstfödslotanken tycks vara ett väldigt centralt tema i Skriften -
kring vilket mycket annat kretsar.
Jag vill tacka min underbara fru för 30 års äktenskap.
Genom Guds nåd.
Samma kärlek du kände i början lade Gud i mitt hjärta för dig -
och den har hållit oss samman, vilket vi är väldigt tacksamma för.
Tack också till er tittare som varit med oss -
och vi litar på att Gud Fadern och Hans Son Jeshua ska välsigna er -
och att den Helige Ande ska fylla er och bevara er i allt.
Översättning: Ewa Edén-Modén