EN GLIMT AV EVIGHETEN En sann berättelse
Jag tror det var i slutet av 1970-talet som jag såg "The Endless Summer".
Den handlade om några ungdomar i Kalifornien som for omkring i världen -
på jakt efter den eviga sommaren, ingen vinter och den perfekta hustrun.
Den grep tag i mig och jag kände igen mig.
I två år reste jag till Australien, Sydostasien, Bali, Sri Lanka, -
Malaysia, och seglade till slut ner till den lilla ön Mauritius.
Där finns det härlig surfing och dykning, -
så jag surfade och dök där och levde fiskarliv med Simone och Daniel -
i Tamarind Bay.
- Hejdå, allihop! - Vänta, Ian!
Ska vi dyka i natt?
- Dyka - i natt? - Ja.
- Vädret är inte så bra. - Det är bra.
Okej.
På vägen ut kunde vi se marelden glimma i vattnet.
Det var en vacker kväll.
Vi kom till Rivièr Noire i det yttre revet och gick ner.
Vi såg gott om kräftor.
- Vad är detta för en pyssling?
Är den det bästa ni har åker jag tillbaka till New Zealand!
- Tänd inte! - Varför inte? - Vi väcker hajarna!
- Oroa dig inte, kompis.
Det var riktigt mörkt, molnigt, inget månsken och lite krabb sjö.
Medan jag dök... På ön hade de rekommenderat nattdykning.
Det fanns ett bra dyk i det yttre revet och vi hade ficklampor, -
för det lockar fram krabbor och kräftor. De blir bländade -
så det bara är att plocka för sig.
Så fick jag syn på en manet i vattnet: -
kubformad, fingerlika tentakler, och tänkte: -
"En manet? Säkert!" Jag sträckte ut handen.
Visst var det en manet. När den simmade förbi visste jag inte att -
jag precis hade rört vid en av de dödligaste varelserna vi känner till, -
en kubmanet, för den var kubformad.
Genomskinlig, klockformad med en kub undertill och fingerlika tentakler.
Jag trodde först att det var en bläckfisk. Det var en ovanlig manet.
Någonting slog till och brände mig.
Det var som att få 1000-tals volt genom armen -
som bokstavligen ruskade om mig i vattnet.
På väg mot de andra blev jag bränd av ännu fler!
Kompis!
Och så en fjärde gång.
Manet! Manet!
- Manet! - Hur många? - Tre, kanske fler!
- Efter en dör man!
- Ralf!
- Jag har dig, jag har dig!
(talar franska)
Höger arm var förlamad och hängde ner i vattnet -
när det brände till en femte gång. I det läget tänkte jag: -
"Vad i hela friden har du gjort för att förtjäna ett sånt straff?!"
Minnen av sånt jag gjort fel forsade över mig.
"Men ingen mening att undra om jag förtjänar detta eller inte.
Jag är döende. Bäst att hålla huvudet kallt."
Grabben stakar fram genom lagunen och jag försöker hålla mig lugn.
Men jag känner giftet röra sig mot njurarna likt en knytnäve i ryggen -
när giftet sprider sig längs högersidan.
På stranden tecknar grabben åt mig att kliva ur, -
men när jag tar ett kliv viker sig högerbenet under mig, -
och jag inser att giftet redan har domnat eller förlamat högersidan.
Grabben bar mig upp på stranden, vilket var väldigt tungt för honom.
- Hördu! Hördu!
Då förstår jag att han är orolig för sina bröder ute på revet.
Jag bara låg där på marken.
Jag började känna mig väldigt svag och trött.
Mina ögon börjar falla igen - och då hör jag en röst tala till mig.
Den sa: "Min son, blundar du nu, så vaknar du aldrig mer."
"Va? Vem sa det?"
Jag såg åt höger och förväntade mig att se nån stå där bredvid mig -
men där fanns ingen. Bisarrt! Men jag hade hört rösten.
"Blundar du nu, så vaknar du aldrig mer."
"Det betyder att du dör!
Vad sysslar du med? Försöka sova här?! Idiot!
Du faller i koma. Du får inte somna. Du behöver motgift!"
Som livvakt visste jag detta, men här ligger jag och svimmar av giftet.
Jag inser inte att jag kanske snart faller i koma och säkert dör.
Så jag ställde mig upp, skakade av mig döden som ville övermanna mig -
så gott det gick och fann att mitt vänsterben fortfarande bar mig.
Jag använde vänsterbenet som krycka, lade tyngden till vänster -
och stapplade längs gatan för att söka hjälp.
"Blundar du nu, så vaknar du aldrig mer."
- Hej där! Allt väl? - Tjena.
- Hur är det med kunderna? Är de klara än?
- Kolla in den där killen! - En packad surfare igen.
- Hallå, hjälp mig! Snälla, ta mig till sjukhus!
- Har du pengar? - Ja. Ja. Jag ska betala.
- Hur mycket har du? - Femtio.
Hundra amerikanska dollar. Vad som helst!
- Ni killar dricker för mycket.
Medan de gick iväg, tände en cigarett och ignorerade mig -
hörde jag rösten tala till mig igen.
"Min son, är du villig att vädja för ditt liv?"
- Snälla...
- Hur mycket har du på dig?
- Jag ska betala...
- Jag ska betala dig...
- Hur ska du betala mig?
- Oroa dig inte. Jag ska betala, jag lovar.
- Var bor du? - På Bungalow, Tamarind Bay.
- Okej. Jag släpper av dig på Tamarind Bay Hotel.
- Nej, vänta. Sjukhus...
- Du har inga pengar. Jag släpper av dig där.
- Nej, snälla...
- Okej, betala mig. - Ta mig till sjukhus.
- Om du ger mig pengarna. - Snälla! - Har du pengar?
- Ut! - Nej! - Ut! - Senare!
- Ut! Varför gör du så här mot mig?
Jag flög ut genom dörren och kunde inte fatta vad som hände!
Där jag låg kände jag igen rösten från en kreolsk fiskare från byn, Daniel.
- Ian! Ian, vad har hänt?
- Manet...
- Manet?! Jag tar dig till hotellet.
Han lyfte upp mig och bar mig in på hotellet.
De kinesiska ägarna hade stängt baren, satt vid poolen -
och spelade mahjong och drack whisky.
- Jag skaffar en ambulans.
- Hör du, vite killen! Vad är det med dig? Är du full?
- Nej. Nej, snälla... Sjukhus... Snälla...
- Snälla. Jag behöver komma till sjukhus. Sjukhus...
- Vad är detta? Dumma pojke.
- Varför sätter du nålar i armarna? - Va?
- Jag fryser. Snälla! Jag fryser! Jag behöver en filt!
- Jag fryser!
Killarna tror jag är knarkare när jag är döende!
- Dumma pojke! Dumma pojke!
- Jag fryser! Jag fryser så!
- Hjälp!
- Ian...
- Här är ett...
- Här, försök dricka lite.
- Snälla, kör mig... Kör mig i din bil.
- Snälla, kör mig i din bil!
- Nej, nej, nej.
- Jag tror vi väntar på ambulansen, okej?
- Han vill åt min bil.
Jag tittade bort för att inte tappa greppet -
och tänkte: "Om jag överlever detta är det slut med dig, Jack!"
Jag var rasande!
Medan jag funderar på vad jag ska göra med honom -
dyker Daniel upp och springer fram till mig, -
och till min häpnad susar en ambulans in på parkeringen.
- Skynda, skynda, det var en manet, snälla!
- Manet?! Försiktigt med honom!
- Det är okej, Ian, oroa dig inte, du klarar dig!
På väg till sjukhuset framträder inne i ambulansen -
en liten pojke med vitt hår.
Jag ser brottstycken av ett barns liv med snövitt hår -
och inser att detta är jag!
Jag ser delar av mitt eget liv!
Jag känner efter i kroppen och inser att jag är mycket nära att dö!
Jag ligger och tänker: -
"Jag kanske dör nu. Jag kanske inte klarar mig!"
Medan jag ligger där helt villrådig, ser jag min mamma väldigt tydligt.
Hon ser mig rakt i ögonen och säger: -
- "Ian, vad du än har ställt till med, -
hur långt från Gud du än är...
Ropar du till Gud av hela ditt hjärta, så hör Han dig -
och förlåter dig."
Jag tänkte: "Om det finns en Gud - vilken av dem?"
Jag hade sett tusentals på mina resor till så många platser.
- "Okej, Gud, om Du är verklig, så visa Dig!"
Jag sa jämt: "Ser jag inte Gud så tror jag inte."
Nu låg jag där: "Visa Dig så ska jag be."
Men inget ansikte visade sig. Min mamma sa: "Be med hjärtat!"
- Gud... Om Du verkligen finns... Om detta verkligen händer...
- Hjälp mig att be.
- Hjälp mig be den enda bön jag nånsin har lärt mig.
- Hjälp mig komma ihåg "Vår fader".
Så fort jag sagt det såg jag ord framför mig: -
"Förlåt oss våra synder..."
Jag tänkte: "Hur kan Gud förlåta mig? Det är för sent!
Jag har gjort för många fel."
- Gud...
- Gud, om Du finns och kan höra mig... -
...förlåt mig, snälla!
Jag såg fler ord: "Förlåt dem som syndat mot dig..."
Förlåta andra?
Det kan jag. Jag är inte hämndlysten av mig.
"Gud, jag kan förlåta alla, vad de än har gjort mot mig."
Då såg jag den indiske taxichaufförens ansikte framför mig.
"Vad gör han här!?"
- Kan du förlåta honom att han slängde dig ur sin taxi -
och lämnade dig att dö vid vägkanten?
- Du måste skämta!
Varför förlåta honom? Jag var rasande!
Sen fick jag se kinesen framför mig -
och jag tänkte: "Vad gör han här?!"
- Förlåt honom för att han inte skjutsade dig -
utan lämnade dig att dö på hotellet.
- Nej! Vad är det som pågår?! Detta är inte bara bönesvammel.
Jag kanske faktiskt talar med Gud! Den här rösten gör bönen personlig!
- Gud, om Du kan förlåta mig mina synder... -
...så förlåter jag de båda männen för vad de gjorde mot mig."
Genast försvann deras ansikten.
Fler ord: "Låt din vilja ske på jorden, såsom i himlen."
Jag tänkte: "Din vilja... Jag har följt min egen vilja."
- Gud, jag behöver få veta Din vilja, -
men om Du hjälper mig ur detta ska jag ta reda på den -
och följa Dig och ära dig resten av mitt liv.
Då såg jag hela "Vår fader" framför mig, och för första gången -
förstod jag hela innebörden.
"Låt ditt rike komma. Låt din vilja ske."
Där jag låg kom en förunderlig frid över mig, -
och jag visste djupt inombords att den bönen hade förändrats -
från att bara vara en tradition i kyrkan för mig...
Den hade förändrats dramatiskt. Jag hade bett från hjärtat.
- Vad har hänt? Vad är det med honom?
- Bränd av en manet. - En manet?!
- Sir, kan ni höra mig? Förbered motgift!
- Sir? Hör ni mig? Hämta motgift!
- Försök hålla er vaken. Motgiftet kommer.
- Doktor, jag hittar ingen ven. - Slå på handen.
- Så här. Slå på handen.
- Mer kan vi inte göra för er just nu.
Kämpa mot giftet. Kämpa mot giftet!
Jag kände hur jag försvann.
Det var riktigt läskigt. Man kunde höra allt.
Jag låg där och hörde läkare och sköterskor omkring mig, -
men det var så svårt att hålla ögonen öppna. Det gick bara inte.
Jag minns att jag blundade och tänkte bara vila några sekunder -
och sen försöka igen.
Det kändes som en befrielse.
Kampen för att hålla mig vid liv var över.
Plötsligt stod jag där helt klar- vaken. Jag visste att jag var vaken.
Problemet var bara att det var kolmörkt.
Min första tanke var: "Varför har läkarna släckt ljuset här?
Vad är detta för ett sjukhus?"
Jag undrade hur länge jag sovit och varför det var släckt.
"Flippa inte ut. Låt ögonen vänja sig vid mörkret.
Du kanske vaknade för snabbt."
Jag såg mig omkring för att vänja ögonen, -
men inget ljus. Det var svart som i ett mörkrum.
- Jaha, det måste finnas nåt ljus.
Jag snurrade runt ett varv men såg inte ett dugg.
Jag gick åt höger men väggen var borta.
Mysko! Hade de flyttat mig?
Jag gick tillbaka åt vänster och famlade efter min säng.
Den var borta!
- Toppen, nu har du tappat greppet helt! Hur gjorde du?
Medan jag trevade mig fram efter min säng -
tänkte jag: "Så mörkt det är härinne, man ser ju inte handen framför sig."
Jag lyfte handen till ansiktet, och den liksom gick rakt igenom!
Som om den saknade fysisk form.
- Det är omöjligt! Man kan inte missa huvudet!
Min fysiska kropp var upplöst i intet!
"Vad är det som händer?! Det är som om jag lämnat min fysiska form.
Som om jag vore genomskinlig, och samtidigt känner jag mig -
som en hel människa där jag står.
Den jag är, Ian, verkar stå här. Vad har hänt?!"
Då kände jag att något till höger om och framför mig iakttog mig, -
som om något eller någon granskade mig med osynliga ögon.
Där fanns en ondskefull närvaro i mörkret, -
en kall och hotfull ondska genomsyrade luften.
- Var... Var är jag?
- Tyst!
- Vad...?
- Du förtjänar att vara här.
- Va? Förtjänar att vara var?
- I helvetet. Tyst med dig nu!
När jag stod där och insåg att jag kanske faktiskt var i helvetet, -
trängde ett strålande ljussken ovanför mig genom mörkret.
Ljusstrålar rörde vid mitt ansikte, jag kände en mäktig närvaro, -
och det var som om jag lyftes från marken och upp i strålglansen.
Medan jag drogs upp i det såg jag att den kom från en rund öppning -
högt ovanför mig.
Jag var som ett dammkorn som dras mot ljuset.
Jag tänkte: "Händer detta verkligen?"
Jag sneglade över axeln, och långt därnere såg jag mörkret.
Utan att förstå vad detta var för ett ljus, svävade jag -
upp mot öppningen, drogs in i den, och fick se en tunnel.
På andra sidan tunneln såg jag ljuskällan!
Jag tänkte: "Är detta universums mitt?!
Vilket ljus! Vilken kraft som strömmar från den!"
Jag fördes närmare och såg en våg av ljus strömma fram -
ur källan. Den rörde vid mig och jag kände värme och tröst.
All rädsla och allt mörker liksom lämnade mig, -
och jag genomsköljdes av ett levande ljus.
Vågor av ljus strömmade ur kärnan som en vit eld, -
och jag tänkte: "Till och med stjärn- hoparna måste hämta sin energi -
från denna kärna. Vad är det för ljus?!
Finns nån inne i den, omgiven av denna ljuskraft?"
Så snart jag tänkt den frågan kom en röst inifrån kärnan.
Det var samma röst som hade talat till mig i ambulansen -
och som påminde mig om "Vår fader" och att jag måste förlåta.
Han frågade: "Ian, vill du återvända?"
"Vill du återvända, så måste du se i ett nytt ljus."
Ord dök upp framför mig: "Gud är ljus, -
och inget mörker finns i honom."
Jag tänkte: "Gud är ljus. Kan detta verkligen vara Gud?
I Honom finns inget mörker alls. Jag kom just därifrån.
Denna varelse är helt skild från mörkret.
Jag ser ingen skugga, ingen ondska, bara rent vitt ljus.
Han känner mitt namn!
Kan det vara Gud själv jag står inför och talar med?
Är det det, då måste Han genomskåda min ande fullständigt.
Han ser säkert allt!"
Jag började dra mig tillbaka mot mörkret i tunneln, -
men då strömmade en våg av ljus ur Honom, -
och jag trodde den skulle slunga mig tillbaka ner i hålet.
Men ljusvågen strömmade ut från Honom och genom mig, -
och hela Gud var kärlek!
Kärleken fick mig att börja gråta.
Jag kände acceptans strömma emot mig. "Gud, Du kan inte älska mig!
Jag har förbannat Dig." Mera kärlek!
"Jag har begått...jag har legat med så många, använt droger...
Mera! Medan kärleken fortsatte flöda -
öste jag ur mig det värsta jag kunde komma på i mitt liv.
När ljuset öppnades kunde jag urskilja en mans bara fötter, -
omgivna av bländande vita, fotsida slöjor, -
inte av tyg utan av ljus!
När jag såg det lyfte jag blicken och såg bröstet på en man -
som stod där klädd i bländande vitt och med utsträckta armar -
som för att välkomna mig. Då förstod jag att det var Gud jag såg!
Det var en sån...
Jag blev stum av förundran.
Det går inte att förbereda sig på att få se nåt sånt.
Man bara... Jag stod där helt förundrad.
Hans hår var strålande vitt och ljus strömmade från Hans ansikte.
Man såg inte anletsdragen, för ljuset var starkare än nåt ljus jag sett.
Ljuset strömmade ut från Hans ansikte.
Jag närmade mig sakta och tänkte: -
"Om jag får se Hans ansikte så vet jag vem Gud är!
När jag stod nån meter ifrån Honom tittade jag rakt in i ljuset.
Det gjorde inte ont i ögonen, man kunde se in i det.
När jag förde mitt ansikte närmare Hans -
i hopp om att se bakom täckelset, flyttade Han sig plötsligt.
Det var som ett runt fönster eller en dörr som öppnades in i evigheten, -
och en helt ny jord öppnades inför mina ögon!
Det var som om att stå på tröskeln till evigheten och få en glimt av den.
Jag såg gräs som utstrålade samma ljus och liv.
Jag såg blommor och ängar, -
och skulle jag gå på gräset så skulle det inte ta skada.
Färger, energi och liv flödade ur allt. Helt otroligt!
Jag såg en flod eller kristallklar flod med träd längs stränderna, -
böljande kullar till vänster... Till höger berg i fjärran -
och en blå, kristallklar himmel.
Jag bara stod där och tänkte: "Detta är paradiset!"
Här var jag hemma! Jag visste att jag skapades av Gud för att leva här.
Varför föddes jag inte här från början?!
Varför föddes jag på den här jorden? Jag var hemma!
Jag hade rest överallt i mitt sökande efter detta paradis, och här var det!
Jag tänkte: "Jag är hemma! Jag är hemma!"
Men när jag började röra mig inåt ställde Han sig i vägen för mig igen -
och frågade: "Ian, nu när du har sett, vill du gå in, -
eller vill du återvända?"
- Gud...
- Jag är ogift... -
...och har inga barn...
- Det finns...inget för mig att återvända till.
- Jag vill inte återvända.
Men när jag såg mig om visade Gud mig en person som hade älskat mig.
När jag såg min mor stå där bakom mig började jag gråta.
"Jag har inte bara ljugit för Gud, -
det finns en som älskade mig. Och om jag är död och detta faktiskt händer, -
och jag går in i paradiset och Guds närvaro, -
får min kära mor då veta att hennes hedonistiske son -
bad i ambulansen, ångrade sina synder, gav sitt liv till Gud -
och Gud hörde den unge mannen och tog honom till paradiset?
Hon kommer att tro att hennes son hamnade i helvetet."
Hon får ett telegram: "Er son dog igår natt.
Vill ni får hem honom i kista eller urna?"
"Då skulle hon knäckas", tänkte jag. Hon har förlorat så många i familjen.
Hur själviskt skulle det inte vara av mig att fortsätta in -
och låta min mor begrava mig i tron att jag hamnat i helvetet?"
Jag vill återvända.
Genast återvände jag till min kropp, -
på ett sjukhus med en läkare som arbetat med mig, nu i min högerfot -
med en vass skalpell eller kniv, och skar i min fotsula.
Jag kände inget, men han skar i mig som i en köttbit.
- Sköterskor!
Då hörde jag Gud säga: "Min son, Jag har just gett dig livet tillbaka."
"Va?! Jag fick se Gud! Vad är det som händer?!"
Jag genomfors av en förunderlig kraft, som en stark elstöt.
Min kropp började känna igen, -
och efter bara några timmar var jag fullständigt botad!
Jag frågade Gud: - "Vad har jag blivit?"
Han svarade: "Du är en pånyttfödd kristen!
Du kom in tack vare att dina synder blev förlåtna -
och Jesu blod täckte dig.
Kristi försoningsoffer övertäckte dina synder, -
och du gick in i Hans närvaro som vore du vit som snö."
Han steg åt sidan och sa: - "2 Petr 3:10-18".
Gud har skapat en ny himmel och jord åt dem som älskar Honom.
Den här jorden kommer att försvinna, liksom kroppen, -
men Gud sa: "Att vara skild från kroppen är att vara hos Herren."
"Att vara skild från kroppen är att vara hos Herren."
"Död, var är din udd?"
Döden är uppslukad. Hur? Genom kraften i Jesu uppståndelse.
"Syndens lön är döden, -
men Guds fria gåva ges till dem som ångrar sina synder.
Synderna blir förlåtna och de får fortsätta in i evigheten.
"För mig är livet Kristus och döden en vinst."
"Vem har jag utom Dig, Herre?" Wow! Han sa: "En ny jord... -
och en ny himmel...det nya Jerusalem, Guds stad, -
ska komma från den nya himlen ner på den nya jorden -
och varken sjukdom, lidande, död eller krig finns -
och vi ska få vara hos Honom i evighet!
Och livets flod flödar från Guds tron, -
och de som dricker av den får evigt liv!"
Översättning: Heaven TV7 Sverige