PILK IGAVIKULE Tõestisündinud lugu
Arvan, et umbes 1970-ndate lõpus
ma nägin filmi "Lõputu suvi,"
mis kujutas mõningaid California lapsi
reisimas ja lõputut suve otsimas,
ei mingit talve, vaid täiuslikud lained.
See köitis minu süda
ja ma mõtlesin, et see olengi mina.
Olles reisinud 2 aastat läbi Austraalia, Kagu-Aasia,
Bali, Sri Lanka, Malaisia,
lõpetasin ühel lõuna saarel nimega Mauritius
ja sellel saarel olid head surfikohad.
Ma surfasin, sukeldusin, elasin koos
Simone ja Danielle'ga
kohas nimega Tamarin Bay.
- Tervist mehed! - Ian, oota!
- Kas täna sukelduma läheme?
- Täna, sukelduma? - Jah
- Ilm ei paista hea. - Paistab küll.
- Olgu!
Kui me sinna sõitsime, võisid näha
veealust taimsetikku, vesi sillerdas.
Ilus õhtu oli.
Kui jõudsime kohale,
mis asub teise riffi juures,
me hakkasime vähke püüdma.
- Mis loom see on?
Kui see on parim, mida suudad, lähen tagasi Uus-Meremaale.
Ära välguta sellega!
Sa ajad haid üles!
Ärge muretsege.
Oli üsna pime, mil pilved kogunesid
ja polnud õiget kuuvalgust.
Mulle soovitati öist sukeldumist.
Me sukeldusime välimistel riffidel.
Me sukeldusime lampidega. Vähid ja krabid tulid siis välja.
Taskulambiga võib neid pimestada
ja nahkkinnastega sai need üles korjata.
Vaatasin vees ringi ja nägin meduuse,
karbikujulisi, sõrme sarnaste kombitsatega.
Ma mõtlesin, et kas see on meduus.
Sirutasin käe välja ja see oli meduus.
Mil see ujus mööda, mul polnud aimu,
et sirutasin käe ja haarasin
surmavalt teise looma järele -
karpmeduus, kuna ta oli karbikujuline.
See oli läbipaistev, kellakujuline,
sõrmjate kombitsatega.
Mõtlesin, et see oli nagu tindikala,
väga ebatavaline meduus.
Miski lõi mu kätt ja torkas mind.
Tundus, nagu tuhat volti läbiks mu kätt.
See raputas mind vees.
Kui ujusin meeste poole, ja sain veel kõrvetada.
Sain kõrvetada ka neljandat korda.
Meduusid!
Kui palju? -Kolm, neli?
Ei! Üks võib su tappa.
Sain su kätte!
Me peame ta haiglasse viima.
Minu parem käsi oli halvatud.
Sain ka viies kord torgata.
Mõtlesin, et mida olin teinud, et mind karistati.
Mul on palju mälestusi, mida olen valesti teinud.
Nüüd mõtlesin, et olen suremas,
olen ma seda ära teeninud või mitte.
Ma pidin kainet mõistust säilitama.
Kui üks noor poiss sõidutas mind,
istusin võimalikult rahulikult.
Tundsin mürki liikumas neerudesse,
nagu keegi oleks rusikaga selga löönud.
Mürk liikus alla mööda mu ihu.
Kui jõudsin randa, see poiss aitas mind välja.
Tegin ühe sammu edasi ja mu jalg kadus alt.
Mürk oli pool mu ihu halvanud.
See poiss kandis mind liivasele rannale.
Kuule, mees.
Kas sinuga on kõik korras?
Mõistsin, et ta kartis oma vendade pärast.
Ma lihtsalt lebasin maas.
Tundsin end nõrga ja väsinuna.
Mu silmad hakkasid sulguma.
Mil mu silmad hakkasid sulguma, kuulsin häält rääkimas:
"Poeg, kui sa silmad suled, siis ei ärka sa kunagi."
Ütlesin: "Mida? Kes ütles seda?"
Kui vaatasin paremale, lootsin kedagi näha,
kuid seal polnud kedagi.
See oli küll veider!
Teadsin, et kuulsin häält rääkimas:
"Sule silmad ja sa ei ärka kunagi."
See tähendas surma.
"Mida sa teed, ma üritan magada."
"Rumalus, see on kooma, sa ei tohi magama jääda."
Vaimselt ma teadsin, et see oli kaitse.
Kuid ma olin silmitsi sellega, et see mürk tapab mu.
Ma polnud teadlik, et olen kooma serval ja suremas.
Tõusin püsti, mitte mõeldes surmale.
Mu vasak jalg oli piisavalt tugev.
Kasutasin oma paremat jalga karguna
ja panin raskuse ihu vasakule küljele,
longates mööda tänavat, otsides abi.
Kui sa suled oma silmad, siis sa ei ärka.
Vaadake seda järjekordset purjus surfarit.
Aidake mind! Palun viige mind haiglasse.
- Sul raha on? - Jah.
- Kui palju sul on? - 50, 100 dollarit.
- Te joote liiga palju.
Lahkudes nad süütasid sigareti ja eirasid mind.
Ma kuulsin seda häält uuesti minuga rääkimas:
"Poeg, kas oled valmis maksma oma elu eest?"
Palun, palun, palun.
- Kui palju sul on?
- Ma maksan.
- Kuidas sa maksad mulle?
- Ära muretse, ma maksan, ma luban sulle.
- Kus sa peatud? - Bangalos.
- Olgu, ma viskan su ära.
- Ei, oodake, haiglasse.
- Sul ei ole ju raha.
- Ei, palun!
- Olgu, maksa mulle. - Vii mind haiglasse.
- Anna nüüd raha. On sul raha?
- Ei. - Kao välja.
Ma lendasin uksest välja ja ei suutnud seda uskuda.
Seal lamades kuulsin tuttavat häält,
kreooli ühest kalurikülast.
- Ian! Ian! Mis juhtus?
- Meduus.
- Meduus? Ma viin su hotelli.
Ta võttis mu sülle ja viis hotelli.
Hiinlasest omanik oli baari sulgenud
ning mängis basseini ääres mahjongi ja jõi viskit.
- Oota siin, Ian.
- Kuule, valge poiss, mis juhtus? Oled sa purjus?
- Ei, palun, haiglasse.
- Mis see on? Rumal poiss.
- Miks sa paned nõelad kätte?
- Mul on külm. Ma vajan tekki.
Nad arvasid, et olen narkomaan, kuid ma olin suremas.
- Rumal poiss.
- Mul on külm, nii külm. Aidake.
- Võta natuke seda.
- Palun viige mind oma autosse.
- Ei, ei, ei!
- Arvan, et tuleb kiirabi oodata.
- Ta tahab minu autot.
Vaatasin eemale. Muidu oleksin läinud endast välja.
Mõtlesin, et kui jään elama, siis on tal kriips peal.
Olin maruvihane.
Vaatasin eemale, mõeldes seda, mida ma temaga teen
ja ma näen Danielle'i eikusagilt ilmumas.
Minu üllatuseks tuli parklasse kiirabi.
- Kiirustage, see on meduus.
- Meduus? Ettevaatlikult. - Ära muretse, kõik saab korda.
Kui me kiirustasime haiglasse,
hakkasin nägema kiirabis
justkui väikest poissi, kellel valged juuksed.
Nägin osasid ühe lapse elust, kellel on valged juuksed.
Siis taipasin, et see olen mina.
Need on katked minu elust.
Mõtlesin, et olen nii lähedal surmale.
Mu mõistus ütles mulle, et olen suremas.
Seal lamades mõtlesin, et võin olla surmale nii lähedal.
Ma ei pruugi ellu jääda!
Seal lamades, teadmata, mida järgmisena teha,
näen enda ees selget nägemust oma emast.
Ta vaatas mulle otse silma,
ta ütles mulle: "Ian,
mida iganes sa oma elus oled teinud,
ei loe, kui kaugel sa Jumalast võid olla,
kui sa kutsud Jumalat oma südamest,
Jumal kuuleb sind ja andestab sulle.
Mõtlesin, et kui Jumal on olemas, siis milline?
Olen näinud tuhandeid, olen reisinud paljudes kohtades.
Olen olnud paljudes erinevates kohtades.
Lamasin ja mõtlesin, "Jumal, kui oled tõeline, näita ennast."
Olen öelnud, et kui näen Jumalat, siis usun Teda.
Näita mulle ennast ja ma usun.
Ühtki nägu ei ilmunud.
Mu ema ütles alati, et palveta südamest.
Jumal, kui Sa oled tõeline, kui see on tõeline,
aita mul palvetada. Aita mul mõnda palvet palvetada.
Aita mind Meie Isa Palvega.
Olles seda öelnud, sõnad hakkasid minu silmade ette tulema.
Andesta meile meie üleastumised ja patud.
Mõtlesin, et kuidas Jumal saab mulle andestada?
Oli juba liiga hilja,
olen palju asju valesti teinud.
Jumal, kui Sa oled tõeline ja Sa kuuled mind,
palun andesta mulle.
Veel sõnu ilmus mu ette.
Andesta neile, kes on üleastunud ja patustanud sinu vastu.
See tähendas teistele andestamist. Ma suudan seda.
Ma pole loomuse poolest andestamatu inimene.
Jumal, suudan andestada igaühele, ei loe, mida inimesed on teinud.
Andestan neile, kes on minu vastu patustanud.
Olles seda öelnud, ilmus hindust taksojuhi nägu mu ette.
Mõtlesin, et mida see mees siin teeb?
Kas andestan sellele mehele,
kes mu välja viskas ja jättis tee äärde surema?
Ma mõtlesin: "EI! Te teete vist nalja."
Temale ma küll ei andesta. Olin tige selle mehe peale.
Järgmisena ilmus hiinlase nägu mu ette.
Mõtlesin, et mida tema siin teeb?
Kas andestan sellele mehele,
kes ei võtnud mind auto peale ja jättis hotelli surema?
Mõtlesin: "Ei!"
Nähes neid kahte nägu,
mõtlesin, et mis on toimumas?
See ei ole mingi mambo jambo palve,
ma võisin rääkida kellegagi, kes võib olla Jumal.
See hääl tegi selle palve minu jaoks isiklikuks.
Jumal, kui andestad mulle mu patud,
andestan nendele meestele, mida nad mulle tegid.
Nende näod kadusid silmapilkselt.
Tulid järgmised sõnad, "Sinu tahe sündigu maal ja taevas."
Mõtlesin, et Sinu tahe? Olen elanud oma enda tahte järgi.
Ütlesin: "Jumal, tahan teada Sinu tahet.
Kuid kui Sa aitad mind siit läbi, siis ma otsin selle üles.
Ma leian selle ja järgin Sind.
Ma austan sind kõik oma elupäevad.
Olles seda öelnud, kogu Meie Isa palve ilmus mu ette.
Esimest korda mu elus oli mul täielik ilmutus.
Sinu kuningriik tulgu, Sinu tahe sündigu.
Seal lamades leidsin endas hämmastava rahu.
Teadsin, et kusagil sügaval mu südames
see palve muutis midagi, mida varem tegin -
korduvad püsti ja istuli ning põlvili täidetud kombestikku.
See muutus dramaatiliselt. Palvetasin oma sisemise inimesega.
- Mis juhtus? Mis tal viga on?
- Meduus nõelas.
- Härra, kas kuulete mind?
- Pange vastumürk valmis.
- Püüa ärkvel püsida.
- Doktor, ma ei leia veeni üles.
- Vaadake seda, lööge ta kätt.
- See on kõik, mida saame praegu sulle teha.
- Võitle mürgiga!
Tundsin ennast lahkumas.
See oli üsna hirmuäratav. Võisid kuulda kõike.
Seal lamades kuulsin arste minu ümber sebimas,
kuid mul oli raske silmi lahti hoida.
Ma lihtsalt ei suutnud oma silmi lahti hoida.
Mäletan silmade sulgemist
ja ohkamist kergendusest, mõneks hetkeks,
ja siis proovin uuesti.
Mil ma tegin seda, tundsin nagu vabanemise tunnet.
Lahing ellujäämiseks oli läbi.
Äkitselt leidsin end püsti seismas. Teadsin, et olin ärkvel.
Kuid kõik oli kottpime.
Minu esimene mõte oli,
miks need arstid on tule kustutanud?
Mis haigla see selline on? Seal seistes,
mõeldes, kui kaua olen maganud, mil tuled on kustus olnud,
mõtlesin, et mitte paanitseda
ja lasta silmadel pimedusega harjuda.
Jätkasin vaatamist, pupillid laienesid,
kuid ei mingit valgust. Kõik oli täiesti pime.
Mõtlesin, et olgu, kusagil peab veidike valgust olema.
Tegin 360 kraadise pöörde,
et kontrollida valguse olemasolu, kuid ma ei näinud midagi.
Mil läksin paremale poole, ma ei leidnud seina.
Pidasin seda imelikuks.
Hakkasin tagasi vasakule liikuma, et oma voodit otsida.
Ma ei leidnud seda!
Mõtlesin, et tore, kaotasin oma voodi.
Kuidas küll sedasi saab teha?
Kombates ringi, füüsiliselt, püüdes leida oma voodit,
järgmine mõte oli, et kui siin on nii pime,
siis ei näe ka kätt oma silme ees.
Tõstsin käe oma näo juurde
ja see läks minust läbi nagu mul poleks füüsilist kuju.
See on ju võimatu, oma peast ei saa ju mööda panna.
Proovisin leida oma füüsilist ihu, kuid ei midagi.
Mõtlesin, et mis on toimumas!
Olin nagu ilma füüsilise kujuta.
Olin nagu läbipaistev, kuigi mul oli tunne,
et olen täielik inimene, seismas seal.
Ian, kes ma olen, näib siin seisvat.
Mis juhtus?
Kui ma seisin seal,
hakkasin tajuma midagi minust paremal mind vaatamas.
Tajusin nähtamatuid silmi,
et keegi või miski jälgib mind.
Pimeduses oli kurjuse ligiolek, külm kurjus,
läbides seda õhkkonda.
Kus ma olen?
Vaikust!
Sa oled selle koha ära teeninud.
Mida? Teeninud mis koha?
Põrgu! Vaikust nüüd!
Mil ma seisin seal ja mõistsin, et olen tegelikult Põrgus,
ilmus kiirgav valgus mu kohale.
Kui see valgus puutus mu nägu,
tundsin aukartust äratavat ligiolu
ja kogu mu ihu tõusis maast üles
ja tõsteti üles sinna valgusesse.
Kui mind tõmmati sinna üles,
nägin, et see tuli ringikujulisest avast minu kohal.
Tundsin end nagu tolmukübe, mis tõmmati valguse poole.
Mõtlesin, et kas see on tõeline?
Vaatasin tagasi üle oma õla ja kaugel enda all
ma nägin seda pimedust.
Ikka veel mitte mõistes, mis valgus see on,
hakkasin liikuma avause poole, sisenesin sellesse.
Mil mind tõmmati sellesse avasse,
nägin, et see oli tunnel.
Mil ma vaatasin selle pikkust,
ma nägin selle kiirguse allikat.
Minu esimene mõte oli, et kas see on universumi kese?
Milline valgus, milline vägi sealt tuli!
Mil ma liikusin selle poole,
nägin kiirguse lainet üles tulemas.
Kui see valguse laine tuli allikast,
see puudutas mind, tundsin soojust ja lohutust.
Kogu hirm ja pimedus näis minust lahkuvat.
Ma tundsin elavat valgust mind läbimas.
Kiirguse nooled tulid välja kesksest tuumast.
See oli nagu valge tuli,
fenomenaalne kiirgus selles keskses tuumas.
Ma vaatasin seda imelist valgust.
Ma mõtlesin, et universumi tähed,
isegi tähtkujud peavad saama oma energia sellest punktist.
Mis on see valgus?
Kas seal on keegi, keda ümbritseb selline kiirgus?
Mil ma küsisin seda oma mõtetes,
hääl rääkis minuga sellest valgusest.
Hetkel, mil kuulsin seda häält,
tundsin selles ära sama hääle, mis rääkis minuga kiirabis,
öeldes mulle Meie Isa Palvet ette.
Ta ütles: "Ian, kas tahad tagasi minna?"
Kui tahad tagasi minna, siis pead nägema uut valgust.
Sõnad ilmusid mu silmade ette:
"JUMAL on valgus
ja Temas ei ole mingit pimedust."
Mõtlesin, et Jumal on valgus ja et kas see saab olla Jumal?
Temas ei ole mingit pimedust.
Ma just tulin pimedusest.
Kes iganes see olevus on, Ta on pimedusest eraldatud.
Ma ei näe ühtegi varju ega kurjust, ainult valget kiirgust
ja Ta teab mu nime!
Kas see võib olla Jumal, kelle ligiolus ma seisan
ja kellega räägin? Mõtlesin, et kui ongi,
siis Ta peab nägema mu vaimu täiesti alasti.
Ta pidi kõike nägema.
Hakkasin tagasi astuma.
Mil ma astusin tagasi pimeduse poole,
seda valguse kiirgust hakkas mulle rohkem tulema.
Ootasin, et see puudutab mind ja viskab mind sügavikku tagasi,
kuid kui see valguse laine sagenes,
see liikus minust läbi ning mul jäi alles ainult armastus.
See armastus pani mind nutma.
Tundsin omaks võtmist tulemas.
Mõtlesin, "Jumal, Sa ei saa mind armastada."
"Olen Sind neednud."
Ütlesin: "Olen teinud halbu asju."
Olen naistega maganud, uimasteid tarbinud.
Ja seda armastust aina tuli,
see oli mu elu kõige sügavam hetk.
Mil see valgus hakkas avanema,
sain teada, et valguse keskel olid inimese jalad.
Ümber tema pahkluu oli pimestav valge rüü.
Mitte linast riided, vaid valguse rüü.
Kui vaatasin ja nägin seda,
tõstsin oma näo üles, et näha. Tema rindkere
ja Tema käed oli välja sirutatud, millel pimestav valge rüü
nagu tervitaks mind.
Kui ma vaatasin, siis teadsin, et vaatasin Jumalat.
Selline! Olin lihtsalt aukartust täis.
Selleks pole võimalik valmis olla.
Seisin seal täielikus hämmingus.
Kui ma vaatasin Tema pead, Tema juuksed olid valge kiirgus.
Tema näost tuli valgus,
tungides välja kogu Ta näost.
Tema näojooni ei olnud näha,
see valgus oli 7-10 korda eredam kui ükski valgus, mida tean.
Seda kiirgas Tema näost.
Hakkasin Talle lähemale astuma.
Mõtlesin, kas saan näha Tema nägu, et kes Jumal on.
Kui olin Temast paari jala kaugusel,
panin oma näo sinna valgusesse. See ei teinud silmadele haiget.
Sinna sai nagu sisse vaadata.
Kui panin näo Temale lähemale,
lootes sellest loorist läbi murda,
Ta äkitselt liikus eemale.
Nägin ringjat ava, akent igavikku
või ust igavikku.
Mil ma vaatasin läbi selle, nägin täielikult uut Maad.
Seisin nagu igaviku lävel
ja sain sellele pilgu heita.
Mil ma vaatasin seda,
ma nägin muru sama valguse ja eluga.
Nägin lilli ja põlde.
Teadsin, et kui astun murule, ma ei kahjusta seda.
Selle elu energia värvid kiirgusid sellest.
Nägin jõge, kristallselget oja,
puid selle kallastel.
Vaatasin paremale,
kauguses paistsid mäed ja selge sinine taevas.
Seisin seal ja nägin Paradiisi.
Vaadates ma teadsin, et kuulun sinna.
Ma nagu teadsin, et olen loodud Jumala poolt siin elama.
Miks ma siia ei sündinud?
Miks ma sündisin praegusele Maale?
Teadsin, et jõudsin koju. Olen reisides paradiisi otsinud
ja siin see oli, minu ees.
Mõtlesin: "Ma olen kodus."
Mil ma hakkasin sisse liikuma,
Tema ligiolu tuli minu ette ja blokeeris selle valguse.
Ta küsis minult:
"Ian, nüüd, kus sa oled näinud,
kas sa soovid sisse minna või tagasi minna?"
Jumal, ma ei ole abielus. Mul ei ole lapsi.
Mul pole millegi juurde tagasi minna.
Ma ei taha tagasi minna!
Mil ma vaatasin tagasi,
Jumal näitas minu üllatuseks, kes armastab mind.
Siis ma nägin oma ema enda taga.
Mõtlesin, et valetasin Jumalale, et on keegi, kes armastab mind.
Kui olen surnud ja see on toimumas
ning astun Paradiisi ja Jumala ligiolu,
siis minu kallil emal pole aimugi, et tema poeg palvetas,
kahetses oma patte, andis oma elu Jumalale
ning Jumal kuulis seda meest ja kutsus teda Paradiisi.
Mõtlesin, et mu ema mõtleb, et läksin Põrgusse.
Mõtlesin, et ta saab telegrammi, mis teatab poja surmast.
Et kas ta tuleb koju saata karbis või tuhaurnis.
Mõtlesin, et kui nii juhtub, see hävitab ta.
Ta on palju kannatanud, kaotades oma perekonna.
Mõtlesin, et oleks isekas ise pääseda
ja jätta oma ema mind matma ja arvama, et läksin Põrgusse.
Ma tahan minna tagasi.
Olin tagasi füüsilises ihus ja haiglas, arst toimetas minuga.
Ta hoidis mu paremat jalga õhus,
käes terav instrument, skalpell lõikumas mu jalatalda.
Ma ei tundnud midagi. Ta lõikas mind nagu liha.
- Õde!
Kuulsin Jumala häält ja Ta ütles:
"Poeg, ma andsin sulle elu tagasi."
Mida? Ma just nägin Jumalat. Mis siin juhtus?
Tundsin hämmastavat väge mind läbimas.
See oli nagu õrn kogus elektrit.
Tundsin, et kogu mu ihu hakkas jälle tundma.
Paari tunniga olin täiesti tervenenud.
Ütlesin: "Jumal, milliseks ma olen muutunud?"
Ta ütles, et olen uuesti sündinud kristlane.
Ta ütles: "Sa tulid, kuna su patud said andestatud
ja Jeesuse veri kattis sind."
"Jeesuse ohver kattis su patud."
"Sa said puhtamaks kui valge lumi."
Ta astus kõrvale. Ta ütles:" 2. Peetruse 3:10-18:
"Jumal on loonud uue taeva ja uue maa."
Ta ütles: "See maailm kaob."
"See ihu saab kaduma."
Kuid Jumal ütles, et ihust eemal olek on olla Issanda juures.
Olla ihust eemal ja olla Issanda ligiolus.
Surm, kus on sinu astel?
Surm on alla neelatud.
Kuidas? Jeesuse ülestõusmise väes.
Surma astel on patt.
Tasuta Jumala and on neile, kes on oma patte kahetsenud.
Nende patud on andestatud ja nad astuvad igavikku.
Jah, mulle on elamine Kristus ja suremine kasu!
Kes on peale Sinu, Issand?
Ta ütles: "Uus maa ja uus taevas.
Ning uus Jeruusalemm, Jumala linn,
saab taevast alla laskuma ja saab olema uus maa,
kus pole enam haigusi, kannatusi,
"ei enam surma ega sõdu."
Me saame elama koos Temaga kogu igaviku.
Ning seal on elujõgi Jumala troonist välja voolamas.
Kes sellest joovad, on igaveses elus.
Tõlge: Roland Paju