Tervetuloa ohjelmaan, Timothée.
Aloittaisitko kertomalla itsestäsi ja taustastasi?
En ole suomalainen, sillä en ymmärtänyt äskeisestä sanaakaan.
Kunpa ymmärtäisin. Taustani on monenkirjava.
Joskus ihmiset ihmettelevät aksenttiani.
Isäni on skotti ja äitini englantilainen.
Noin 55 vuotta sitten -
äitini muutti Birminghamista Ranskaan lähetystyöhön.
Hän oli kätilö suuressa sairaalassa Birminghamissa.
Jumala antoi hänelle palon -
ylittää Kanaali ja viedä evankeliumia ranskalaisille. Hän opetteli ranskaa.
Parin vuoden sisällä myös isälläni Glasgow'ssa -
syttyi palo ranskalaisia kohtaan, ja hän tuli Ranskaan.
He tapasivat pikkukaupungissa Keski-Ranskassa ja rakastuivat.
Se on helppoa Ranskassa. He rukoilivat ja sanoivat: -
"Jos menemme naimisiin ja Jumala antaa meille lapsia, -
rukoilemme jo nyt, että lapset antavat elämänsä Jeesukselle -
mahdollisimman nuorena."
Kunpa kaikki vanhemmat rukoilisivat niin.
He menivät naimisiin, ja Jumala antoi heille kaksi kaunista poikaa.
He rukoilivat aina veljeni ja minun puolesta, -
että löytäisimme Kristuksen nuorena. Ei vasta teini-iässä vaan aiemmin.
Tarkalleen vuonna 1977 asuimme seurakuntarakennuksessa.
Huoneeni oli suoraan kirkkosalin yläpuolella.
Joka ilta äiti, isä, veli ja minä -
rukoilimme yhdessä päivän päätteeksi.
Ja sinä iltana veljeni rukoili äidin ja isän kanssa.
Vuoteessaan veli sanoi: "Jeesus, annan elämäni Sinulle."
Olin neljävuotias. Kuuntelin sitä vuoteeltani.
Huomasin, että se oli erilainen rukous kuin yleensä.
Kun vanhemmat olivat poistumassa huoneesta, -
kysyin heiltä: "Entä minä?
Minäkin haluan antaa elämäni Jeesukselle."
Sinä iltana äitini ja isäni rukouksiin veljeni ja minun puolesta vastattiin.
Siitä on nyt 41 vuotta.
Olen kiitollinen Jumalalle vanhemmistani -
ja rakkaudesta lähetystyöhön, jonka he antoivat veljelle ja minulle.
Et kuitenkaan jäänyt Ranskaan. Miten päädyit juuri Kambodžaan?
Ranskassa kaikki eivät edes tiedä, missä se sijaitsee.
Se ei ole Afrikassa eikä Latinalaisessa Amerikassa, -
vaan Kaakkois-Aasiassa.
Se sijaitsee Vietnamin ja Thaimaan välissä.
Työskentelin nuorisopastorina eräässä seurakunnassa.
Siitä on 21―22 vuotta.
Elämä oli mukavaa. Sain palkkaa.
Minulla oli pieni asunto seurakunnan lähellä ja auto.
Töihin oli 5 minuutin ajomatka.
Eräs rouva seurakunnasta kohteli minua kuin pojanpoikaansa.
Hän teki hyvää ruokaa. Minun ei tarvinnut laittaa ruokaa.
Ranskalainen keittiö on paras. Tiedätte sen.
Koin, että aikani Ranskassa on loppumassa. Outo tunne.
Aivan kuin kirjassa. Tässä kirjassa on yhdeksän lukua.
On surullista, jos kirjassa on vain yksi luku.
Jumala siirtää meidät yhdestä luvusta toiseen.
Koin, että yksi luku oli loppumassa.
Tunsin rakkautta tuota maata kohtaan 11 000 kilometrin päässä Ranskasta.
Kun kuulin, miten paljon Kambodža kärsi 1970-luvulla, -
20 vuotta aikaisemmin eli 40 vuotta sitten nyt, -
koin myötätuntoa kansaa kohtaan.
Halusin tehdä elämässäni jotain ja auttaa tuota kansaa.
Kuulin, että pääkaupunki Phnom Penhissä asuu 20 000 katulasta, -
päätin, että jotain pitää tehdä. Rakkaus ja taakka vain kasvoivat.
Tapaan sanoa, että taakka ei ole aina huono asia.
Taakka voi olla jotain, minkä Jumala on synnyttänyt.
Kerroin joitain päiviä sitten seurakunnassa täällä Suomessa, -
että kun olin pieni, tapasimme laulaa: -
"Tuo taakkasi ristille. Jätä taakkasi Jeesukselle."
Mielestäni joitain taakkoja ei pidä jättää ristille, sillä ne ovat -
Jeesuksen meille antamia.
Minulla oli taakka Kambodžasta ja rakkaus katulapsia kohtaan.
Niinpä päätin lähteä rannalta, astua veneeseen verkkojeni kanssa, -
kuten Pietari, Jaakob ja Johannes, ja lähteä työhön Kambodžaan.
Aloitit siellä monenlaisia työmuotoja. Voisitko kertoa, millaisia?
Kun saavuin Phnom Peniin 24. syyskuuta 1999, -
en kyennyt heti ajattelemaan lähetystyötä.
Muutos oli aikamoinen šokki.
Hajut, pöly, lika, kuumuus, ruoka.
Kiitos Jumalalle, taustallani oli hyvä tiimi.
Lähetysjärjestö rohkaisi minua opettelemaan kielen, -
ennen kuin aloitan työn.
Halusin vain auttaa heti ensimmäisestä päivästä alkaen.
Näin ihmisiä kadulla. Näin vanhan naisen kerjäämässä.
Mutta suunnitelmani oli työskennellä siellä pitkään, vuosia.
Tiimin johtaja näki intoni -
ja käski mennä Phnom Penhissä kielikouluun, -
kuten suurin osa läheteistä tekee, ja oppia khmerin kielen.
Tehtäväni oli siis ensin oppia kieli. Siinä meni aika kauan.
Olin hidas mutta en antanut periksi.
Menin joka päivä mopotaksilla Phnom Penhin toiselle laidalle.
En ollut innostunut ajatuksesta, että pitää istua luokassa.
Khmerin kieli on outo. Aakkoset eivät ole: a, b, c, -
vaan ka, kha, ko, kho, ngo.
Aakkosia on eniten maailman kielistä.
Muistan, kun ensi kertaa avasin tunnilla oppikirjan.
Huomasin, että kirjainten välissä oli hyvin harvoin välilyöntejä.
Sanat olivat pitkiä, pidempiä kuin suomessa.
Ajattelin, että tästä tulee vaikeaa. Mutta jatkoin sinnikkäästi.
Vähitellen pystyin aloittamaan työn.
Millaisia työmuotoja käynnistit?
En käynnistänyt mitään heti. Menin mukaan jo olemassa olevaan työhön.
Liityin tiimiin, jolla oli liikkuva klinikka.
Se on periaatteessa bussi.
Alun perin sen omisti eteläkorealainen seurakunta.
Se jäi heillä tarpeettomaksi, -
joten he lahjoittivat sen Kambodžan läheteille katulapsityöhön.
Se oli viisas teko. Uskon Jumalan puhuneen heille.
He lastasivat bussin laivaan.
Laiva tuli Etelä-Kiinan merta pitkin -
Vietnamin rannikkoa pitkin Kambodžan ainoaan satamaan, -
Sihanoukvilleen, vuonna 1997. En ollut siellä vielä silloin, -
mutta tiimi toi bussin lahjana lähetysjärjestölle Phnom Pheniin.
Aluksi ei tiedetty, mitä sille tehdään.
Sitten Jumala lähetti oikeat henkilöt muuntelemaan bussin.
He poistivat bussista 46 istuinta -
ja rakensivat pienen keittiön, klinikan, suihkun, vessan ja luokkahuoneen.
Kuljin bussin mukana kolme vuotta.
Leikkasin kynsiä lapsilta, -
jotka asuvat ja nukkuvat kadulla jalkakäytävällä.
Jo lasten näkeminen... Mukana oli vauvojakin. Aamukuudelta -
kutsuimme heitä bussiin. Meillä oli tiimi.
Siitä se alkoi. Myöhemmin tuli muita työmuotoja, -
jotka hienosäätivät näkyä.
Pitää aloittaa sillä, mitä on. Vähitellen tulee uusia asioita, -
jotta voi tavoittaa enemmän lapsia paremmin.
Onko mieleesi jäänyt erityisesti joku lapsi, joka sai avun -
tai jätti jälkensä sinuun?
Eilen sain tekstiviestin. Kambodžassakin on älypuhelimia.
Suomella oli ne ennen muuta maailmaa.
Kambodža ottaa meitä kiinni. Sain tosi kivan tekstiviestin -
nuorelta mieheltä nimeltään Naren.
Vuosia sitten Naren keräsi roskia Phnom Penhin kaduilla.
Hän veti kärryä slummista -
kadulta kadulle öisin, kun on vähemmän liikennettä.
Hän tonki roskien joukosta tölkkejä, kartonkia ja pulloja.
Kaikkea kierrätykseen kelpaavaa. Hän ansaitsi dollarin päivässä.
Hän työskenteli kymmenen tuntia ja sai siitä dollarin.
Eräänä yönä 10―12 vuotta sitten hän työskenteli veljensä kanssa.
Kello oli kolme aamuyöllä.
Häneen törmäsi auto, joka ajoi kovaa vauhtia.
Hänen kärrynsä meni säpäleiksi, mutta poika lensi katuun.
Veli vei hänet kotiin slummiin.
Isä kutsui minut aamulla sinne. Asuin parin minuutin ajomatkan päässä.
Vein pojan röntgenkuvaukseen.
Onneksi kaikki oli kunnossa. Mutta kotimatkalla katsoin häntä.
Olin vihainen. On olemassa hyvänlaista vihaa.
Olin vihainen, että kuntouduttuaan pojan pitäisi palata kadulle -
keräämään roskia. Katsoin häneen ja sanoin hänelle rohkeasti -
khmerin kielellä: -
"Et enää ikinä palaa keräämään roskia."
Vanhempien suostumuksella hän alkoi käydä koulua sponsorisopimuksella.
Hän kävi tiimin mukana Ranskassa kertomassa todistuksensa, -
miten Jumala pelasti hänet. On mahtavaa nähdä, miten...
Nykyään hän toimii esimiehenä rantahotellissa. - Vau!
Sellainen työ on varmasti myös stressaavaa.
Mitkä ovat olleet suurimpia haasteita?
Suurin haaste oli kielen oppiminen.
Se on kova haaste, mutta se kannattaa.
Monet lähetystyöntekijät haluavat ohittaa sen.
He eivät halua opetella ihmisten sydämen kieltä.
Kehotan: Älkää tehkö niin. Tämä on Kambodža.
Vaikka kambodžalaiset osaavat englantia tai kiinaa, -
heidän sydämensä kieli, äidinkieli on khmer.
Olet maassa. Opettele kieli. Silloin ovet avautuvat.
Ihmiset haluavat tutustua. Yllättyvät, kun länsimaalainen osaa kieltä.
Kielen oppiminen oli haaste. Itkin muutamia kertoja.
Mietin, opinko sitä koskaan, mutta lopulta puhuin ja saarnasin khmeriksi.
En ole varma, ymmärsivätkö kaikki. Mutta olin sinnikäs, ja Jumala siunasi.
Toinen haaste on se, että maassa kohtaavat kaksi eri maailmaa.
On äärettömän suurta vaurautta. Äärettömän suurta.
Ei Helsingissä tai Pariisissakaan ole sellaisia autoja, -
joita joillain rikkailla, korruptoitu- neilla ihmisillä on Phnom Penhissä.
Bentley'tä, Rolls Royceja.
Kaupungin kaoottisessa ihmisvilinässä ajaa Rolls Royce -
kahtakymmentä kilometriä tunnissa.
Silloin sisällä nousee viha.
Vieressä köyhät seulovat roskia etsien jotain kierrätykseen kelpaavaa.
On ihmisiä ilman jalkoja. He astuivat maamiinaan. Se on yhä ongelma.
Näiden ääripäiden törmäys on haaste.
Rikkaat haluavat kaiken vaurauden itselleen.
Ja köyhillä ei ole mahdollisuutta kunnolliseen elämään. Se on haaste.
Miten nämä haasteet vaikuttivat sinuun? Miten selvisit niistä?
Kiitos Jumalalle, en ollut yksin. Meillä oli tiimi.
Kehotan ihmisiä toimimaan tiimissä.
Vaikka sinulla olisi oma näky ja omat ajatukset, älä toimi yksin.
Tarvitset muita, ja muut tarvitsevat sinua.
Selviytyäkseen tarvitsee tiimiä.
Kehotan myös etsimään rukousparin.
Etsi rukouspari.
Sillä tavalla pysyy raiteilla.
Se ei maksa mitään.
Tavatkaa kerran viikossa rukouksen merkeissä.
Älkää ainoastaan keskustelko.
Hän ei ole keskustelukumppani vaan rukouspari.
Rukouspari Kambodžassa auttoi minua jaksamaan.
Yritin auttaa kaikkia.
Sitä kutsutaan pelastajasyndroomaksi.
Näin kaikki tarpeet slummeissa. Phnom Penhissä on yli 400 slummia.
Lapsia kerjäämässä, vanhempia epätoivoisessa hädässä.
Sanoin liikaa "kyllä" kaikkeen.
Lupasin kaikille auttaa.
Ja teinkin paljon kaikenlaista.
Toimin yhtenä pastorina kansainvälisessä seurakunnassa.
Vedin kodeissa kokoontuvia pienryhmiä eri kielillä.
Se on esimerkki siitä, miten ryhdyin johonkin, mikä ei ollut kutsuni.
Juoksin kaikkialla tapaamassa kristittyjen ryhmiä kodeissa, -
mutta sydämeni ei ollut mukana.
Kun tekee jotain, mihin Jumala ei ole kutsunut, olkoonkin hyvää, -
vaarana on loppuun palaminen.
Palasit kesäkuussa Eurooppaan.
Koitko, että oli sen aika, -
vai miten se tapahtui?
Koin, että eri työmuodot -
olivat saamassa uusia vetäjiä. Tai luovutin vastuuta muille.
Se on mielestäni avainasia.
Aloitin Bong Paoun -projektin.
Khmerin kielellä se tarkoittaa: Vanhempi sisarus, nuorempi sisarus.
Se kokoaa vapaaehtoisia, jotka joka viikko parin tunnin ajan -
huolehtivat 1―3 katulapsesta.
Auttavat heitä pääsemään kadulta.
Se on tehtävä numero 1. Heitä sponsoroidaan.
Toiseksi he palaavat kouluun.
3. Heitä rohkaistaan seurakuntaan, joita Phnom Penhissä on monta, -
kuulemaan evankeliumin ja tuntemaan Kristuksen.
Luovutin projektin uusiseelantilaiselle naiselle. Projektilla menee hyvin.
Järjestät nyt Inspiration Tour -kiertueita Euroopassa.
Mikä tämä kiertue on?
Koen, että seurakunnissa tarvitaan innostamista.
Joskus ihmiset tulevat seurakuntaan raskain mielin.
Olen huomannut sen matkoillani.
He lähtevät pois raskain mielin, tuomittuina tai lannistettuina.
Joskus rima on niin korkealla, etteivät ihmiset usko yltävänsä siihen.
Kerron heille kamppailuistani. Minulla ei ollut kaikkia vastauksia -
eikä täydellistä fyysistä, tunne-elämän tai psyykkistä terveyttä.
Silti lähdin. Rohkaisen ihmisiä, että hekin voivat. Se on rankkaa, -
mutta Jumala voi käyttää heitä. Innostan tekemään jotain elämällä.
Olet kiertänyt Eurooppaa. Mikä on Euroopan hengellinen tila tai ilmapiiri?
Mikä on tilamme?
En ole suuri asiantuntija, sillä asuin Aasiassa 18―19 vuotta.
Tunnen Kaakkois-Aasian maat paremmin kuin Ranskan.
Palasin Ranskaan kesäkuussa.
Olen sen jälkeen matkustanut seurakunnissa, ja koen...
Raamatussa puhutaan pilvestä taivaanrannassa. Profeetta näki sen.
Hän innostui, koska pilvessä on toivo.
Pilvi taivaalla kuivuuden jälkeen tarkoittaa toivoa.
Näen Euroopassa pieniä pilviä.
Olin hiljattain Sveitsissä. Koen, että ihmiset ovat innoissaan.
Olen käynyt esimerkiksi Taizéssa. Se on lähellä kotiani Bourgognessa, -
lähellä Dijonia.
Vierailin Taizé-yhteisössä. Olin kuullut siitä Kambodžassakin.
Halusin nähdä paikan. Niinpä ajoin puolen tunnin matkan -
pikkukylään Bourgognessa elokuun lopussa.
Siellä oli 3 000 ihmistä, pääosin nuoria, -
kaikkialta maailmasta, Kambodžastakin.
Se antaa minulle toivoa.
Pääsiäisenä sinne tulee 20 000 ihmistä.
Se antaa minulle toivoa, että nuoret Ranskassa ja Euroopassa -
ovat innoissaan Jeesuksesta. He haluavat tehdä jotain elämällään.
Elämä on tosi lyhyt. Älä tuhlaa ainoaa elämää, jonka Jumala on antanut.
Asiantuntijoiden mukaan me lännessä vietämme -
elämästämme 14 vuotta tv:n ääressä.
Meillä on televisiot ja älylaitteet, kaikki nämä ruudut.
Varokaa, ettette elämänne lopussa joudu sanomaan: Tuhlasin vuosia -
tuijottamalla ruutua, vaikka oli olemassa maailma Phnom Penhissä, -
Kalkutassa, Bogotássa. Ihmisiä kovassa hädässä.
Ihmisiä, jotka tarvitsevat omankielistä raamatunkäännöstä.
Missä on seurakunnan vastaus?
Sanon katsojille: Sinulla on yksi elämä. Älä tuhlaa sitä.
Lähde rannalta. Astu veneeseen.
Heitä verkot veteen. Tee jotain elämälläsi. Sinulla on vain yksi elämä.
Älä tuhlaa sitä. Ja vielä jotain.
Suomalaisilla on vihreä valo, vapaa pääsy -
melkeinpä mihin tahansa maahan. Suomalaiset hyväksytään kaikkialla.
Aivan kuten sveitsiläisillä ja ruotsalaisilla, sinullakin on passi, -
jolla Jumala voi viedä sinut suljettuun maahan viemään evankeliumia.
Aikaa on 90 sekuntia. Haluatko sanoa jotain tai rukoilla katsojien puolesta?
Rukoilen mielelläni niiden puolesta, jotka kamppailevat ja pohtivat: -
"Olen rannalla. Minulla on verkot, talentit ja lahjat.
Elämäni kuluu nopeasti. Minulla on rahaa ja talo, -
mutta voisin tehdä jotain muutakin."
Lähde lähetysmatkalle. Lähde kuukaudeksi YWAMin, -
Operaatio Mobilisaation Campus Crusaden, Waken kanssa.
Seurakuntasi aktioon.
Astu ulos veneestä järven päälle.
Se on rohkaisuni teille. Rukoilen nyt.
Isä, kiitos tästä hetkestä. En tunne katsojia.
Jumala, kosketa heidän sydäntään, -
että he jättäisivät kaikki tekosyyt rannalle -
ja astuisivat rannalta veneeseen. Odotat heitä veneessä, -
jotta he voivat heittää verkkonsa -
Suomessa tai toisella puolella maailmaa, jossa tarpeet ovat suuret.
Kiitos, Jeesus. Nimessäsi rukoilemme, aamen.
Suomennos: Marianne Tenetz