SAMTAL
Välkommen. Jag heter Marju Mäntyjärvi.
I dag är vår gäst Timothée Paton från Frankrike.
Han är pastor, missionär och evangelist.
Han har bott i Kambodja i 18 år.
År 1999 gav Timothée bort allt han ägde.
Han lämnade den trygga tjänsten som pastor -
och köpte enkelbiljett till Kambodjas huvudstad.
Han har skrivit boken "Lähde rannalta" (Lägg ut från stranden).
I den uppmuntras kristna att ta sig ut på djupt vatten.
Att bege sig på äventyr med Gud.
Boken fås på finska från förläggaren Kristillinen Kirja- ja Musiikkikustannus
- Välkommen till programmet. - Tack.
Kunde du berätta något om din bakgrund?
Jag är inte finländare, för jag förstod inget av vad du sade.
Jag har en blandad bakgrund.
Ibland undrar folk var accenten kommer ifrån.
Min far är från Skottland, min mor är engelsk.
För ungefär 55 år sedan åkte mamma till Frankrike som missionär.
Hon jobbade som barnmorska i Birmingham.
Gud gav henne passionen att åka till Frankrike med evangeliet.
Hon lärde sig franska. Ett eller två år senare -
fick även min far i Glasgow Frankrike på hjärtat.
Han åkte. De möttes i en liten stad i centrala Frankrike.
De förälskade sig. Det är lätt i Frankrike.
De bad och sade att om vi gifter oss och Gud ger oss barn -
så ber vi redan att våra barn -
ger sina liv till Jesus som så unga som möjligt.
Jag önskar att varje förälder kunde be den bönen.
De gifte sig och fick två vackra pojkar.
De fortsatte be för min bror och mig -
att vi skulle finna Kristus som unga.
Inte i tonåren, utan som små.
År 1977 så bodde vi i en kyrkobyggnad.
Mitt sovrum låg precis ovanför kyrkorummet.
Varje kväll så avslutade vår familj dagen med gemensam bön.
Den här kvällen så bad min bror med mamma och pappa.
I sin säng sade han: "Jesus, jag ger Dig mitt liv."
Jag är fyra år gammal, ligger i min säng och lyssnar -
och tänker att den bönen var annorlunda än vanligen.
Mina föräldrar vinkar god natt till oss.
Jag säger till föräldrarna: "Och jag då?
Jag vill ge mitt liv till Jesus, som min bror."
Den kvällen besvarades föräldrarnas böner för min bror och mig.
Det var för 41 år sedan.
Jag är tacksam till Gud för mina föräldrar.
För passionen för mission som de gav oss.
- Du stannade inte i Frankrike. Hur hamnade du i Kambodja?
- Till och med i Frankrike vet inte vissa var det ligger.
Om någon undrar, så är det inte i Afrika.
Inte i Latinamerika, utan i Sydostasien.
Det ligger mellan Vietnam och Thailand.
Jag jobbade som ungdomspastor i en församling.
Det var för 21-22 år sedan.
Livet var bekvämt.
Jag hade månadslön och en liten lägenhet nära kyrkan.
Jag hade bil, körde på fem minuter.
De äldre damerna i kyrkan behandlade mig som sitt barnbarn.
De lagade god mat. Jag behövde inte laga mat. Fransk mat är bäst.
Du vet det. Men jag kände att tiden i Frankrike närmade sig sitt slut.
En märklig känsla. Som i en bok.
I den här boken finns nio kapitel.
Det är trist med böcker med bara ett kapitel.
Gud tar oss från ett kapitel till nästa.
Jag kände att kapitlet höll på att ta slut.
Jag kände en passion för landet på 11 000 km:s avstånd.
Jag fick höra hur mycket Kambodja hade lidit -
på 1970-talet, alltså för 20 år sedan då, för 40 år sedan nu.
Jag fick ett hjärta för folket.
Jag ville göra något av mitt liv. Jag ville hjälpa dem.
Jag fick höra att det fanns 20 000 gatubarn i huvudstaden Phnom Penh.
Jag sade att vi måste göra något. Passionen och bördan bara växte.
Jag säger ofta att en börda inte alltid är något dåligt.
En börda kan vara något som fötts av Gud.
Jag talade i en kyrka i Finland för några dagar sedan.
Jag sade att när jag var liten så sjöng vi kristna sånger.
"Ta alla dina bördor till korset"
"Lämna bördorna hos Jesus"
Vissa bördor borde vi inte lämna vid korset.
Jesus ger oss dem.
Jag hade en börda och passion för barnen på gatorna.
Jag sade att jag lämnar stranden.
Jag stiger i båten med näten, som Petrus, Jakob och Johannes.
Jag vill göra något i Kambodja.
Du arbetade en hel del i Kambodja. Kan du berätta mer om det?
Jag anlände 24 september 1999.
Då landade jag i Phnom Penh.
Jag tänkte inte så mycket på min tjänst. Landet överrumplade mig.
Lukten, dammet, smutsen.
Hettan, maten. Jag var överväldigad.
Jag var del i ett fint team, tack och lov.
De uppmuntrade mig att lära mig språket.
Innan jag börjar tjäna.
Redan på dag ett kommer jag att se människor att hjälpa.
En gammal tiggande kvinna.
Om man stannar i många år vilket min plan var -
så sade teamledaren: "Jag ser din passion.
Du behöver komma in på fakulteten för främmande språk i Phnom Penh.
Lär dig khmerernas språk."
Så började min tjänst. Jag lärde mig språket i en ganska lång tid.
Det gick långsamt, men jag höll ut. Varje dag tog jag taxin -
genom hela staden till de norra delarna.
Jag var inte så ivrig att sitta ner i ens en timme.
Språket är väldigt märkligt.
Det är inte ABCD. Det är ka-kha, kå-khå, njå.
Det längsta alfabetet i världen.
När jag öppnade läroboken för första gången -
så såg jag att det fanns väldigt få mellanrum mellan orden.
Orden var ännu längre än på finska.
De bara fortsatte. Det kändes svårt.
Men jag höll ut. Efter det kunde jag gå ut i tjänst.
Vad gjorde du efter att ha lärt dig språket?
Jag startade inget eget arbete, utan började hjälpa i ett lokalt.
Jag gick med i ett team som hade en flyttbar klinik.
De hade en buss.
En församling i Sydkorea -
kunde inte använda den längre och tänkte på Kambodja.
Där kunde man nå ut till gatubarnen med dess hjälp.
En god idé. Jag tror Gud talade till dem.
De satte bussen på ett fartyg.
Fartyget åkte över hela Sydkinesiska havet -
längs den vietnamesiska kusten och till Kambodjas enda hamn.
Det var 1997, jag var inte där då. Ett team kom med gåvan -
till kontoret i Phnom Penh. Ingen visste vad göra med bussen.
Men Gud sände ett team som lyfte ut de 46 sätena i bussen.
De byggde ett kök, en klinik, dusch, toa.
Även ett klassrum för barnen på gatorna.
I tre år jobbade jag med detta. Jag klippte naglar på barn.
De bor och sover på trottoaren.
Jag fick se barnen kl sex på morgonen.
Till och med spädbarn. Vi tog emot dem på bussen.
Vi hade ett team där. Det var min första tjänst.
Sedan kom annat som finjusterade visionen.
Man börjar med det man har. Längs åren utvidgas det så -
att man kan nå fler barn på ett bättre sätt.
- Har du någon berättelse om ett barn på gatan? Något som -
verkligen berört dig?
- I går fick jag ett SMS.
De har smarttelefoner även i Kambodja. Finland hade dem först.
Kambodja knappar in.
Jag fick ett trevligt SMS från en ung man.
Han samlade skräp på gatorna för många år sedan.
Han hade en kärra där i slummen.
Han gick längs gatorna om nätterna då det var mindre trafik och folk.
Han plockade skräp.
Flaskor. Allt som kunde återanvändas.
Han förtjänade en dollar om dagen.
Han jobbade i tio timmar och fick en dollar.
Han jobbade med sin bror en natt för 10-12 år sedan.
Klockan tre på morgonen kom en paketbil i hög hastighet -
och körde på honom. Hans kärra blev förstörd.
Pojken flög på gatan.
Brodern hjälpte honom tillbaka hem.
Deras pappa ringde mig nästa dag. Jag bodde 2 min ifrån var de bodde.
Jag förde pojken till röntgen.
Allt var okej. På väg tillbaka i ambulansen -
så tittade jag på honom och blev arg. Det finns god vrede.
Jag var arg eftersom jag visste att då han kom tillbaka på fötter -
så måste han samla sopor igen. Jag kände mig modig.
Jag talade till honom på khmer-språket.
"Du kommer aldrig att gå tillbaka till att samla sopor."
Jag fick honom att underteckna ett kontrakt med föräldrarna.
Han fick sponsorer och började i skolan. Han besökte Frankrike.
Han delade om hur Gud räddat honom.
Nu flera år senare så har han hand om ett hotell på stranden.
- Wow. Att göra sådant jobb måste också vara stressande.
Vilka har varit dina största utmaningar?
Att lära mig språket var den största utmaningen.
Det är tufft, men det lönar sig.
Jag har sett många missionärer som vill ta genvägar.
De vill inte gå igenom det svåra språkets dörr.
Det ska man inte göra. Det här är Kambodja.
Även om de lär sig engelska eller kinesiska -
så är deras hjärtespråk khmer.
Om man är i landet så lär man sig språket.
Då man lär sig språket så öppnar sig dörrarna.
De överraskas då en icke-asiat kan språket.
Jag lärde mig språket. Jag grät några gånger.
Jag undrade om jag någonsin skulle lära mig.
Slutligen lärde jag mig tala och predika.
Jag är inte säker på om alla förstod, men jag fortsatte.
Gud välsignade det. Den andra utmaningen är livet i två världar.
I ett land.
Det finns oerhörd rikedom.
I Helsingfors eller Paris finns inte de bilar -
som de rika korrumperade kör med i Phnom Penh.
Bentley, Rolls Royce osv.
Man kör genom en stökig stad.
Rolls Roycen kör 20 km/h.
Man kan inte köra fort där. Man blir arg.
Man kan se hur de fattiga letar bland soporna.
De samlar skräp. Folk utan ben då de gick på en mina.
Minor är ett stort problem där. Du lever mellan världarna.
De rika vill ha all rikedom själv.
De fattiga kommer aldrig att kunna leva ett hyggligt liv.
Det är utmaningen. - Hur påverkar utmaningarna dig?
Hur klarar du dig i den miljön?
Jag var inte ensam, utan en del av teamet.
Det lönar sig. Även om man har sin egen vision -
och egna idéer ska man inte vara ensamvarg.
Man behöver andra. Du dem, de dig.
Man behöver vara i team. Jag brukar säga -
att man ska skaffa sig en bönepartner.
Så hålls man på vägen.
Det kostar ingenting.
Man kommer överens om att träffas en gång per vecka och be.
Inte bara prata, utan be. Inte en pratpartner, utan bönepartner.
Att ha en bönepartner i Kambodja hjälpte mig vidare.
Jag försökte hjälpa alla.
"Frälsarsyndromet"
Man ser alla behoven i slummen. Det finns fler än 400 i Phnom Penh.
Barn som tigger, föräldrar med desperata behov.
Jag sade "ja" alltför mycket.
Jag hjälpte till överallt.
Jag gjorde mycket.
Jag var en av pastorerna i en internationell kyrka.
Jag hade hand om hemgrupperna på olika språk.
Jag gjorde sådant som inte var en del av min kallelse.
Jag var överallt. Jag träffade kristna grupper i hemmen.
Men mitt hjärta var inte riktigt där.
När man gör något som är gott, men inte Guds kallelse -
så närmar sig utbrändheten.
- Du återvände till Europa i juni.
Upplevde du att det var tid att återvända från Kambodja?
Hur gick det till?
Jag kände att de olika tjänsterna som jag hade -
gavs över, jag gav dem över -
till andra, och jag tror att det är nyckeln.
Jag startade ett nytt arbete, projektet Bong Paoun.
På khmerspråket betyder det: Äldre syskon, yngre syskon.
Det handlar om volontärer som ger några timmar veckovis -
till att ta hand om några gatubarn.
De hjälper dem att sluta arbeta på gatan.
De får sponsorer. De får gå tillbaka till skolan.
Om de vill får de dessutom gå i kyrkan. Det finns många kyrkor där.
De får höra evangeliet och lära känna Kristus.
Jag lämnade över det projektet till en dam från Nya Zeeland.
Det arbetet går väldigt bra i dag.
- Nu är du på en inspirationsturné i olika delar av Europa.
Vad är denna inspirationsturné?
Jag känner att människorna i kyrkorna behöver inspireras.
Ibland är de nedtyngda när de kommer till kyrkan.
Det ser jag när jag reser.
De går också hem nedtyngda och fördömda, nedslagna.
Ibland ligger ribban så högt -
att de undrar hur nå den.
Jag säger: "Jag har kämpat. Jag väntade inte på -
alla svar, att vara i perfekt hälsa.
Jag bara gick ut. Det kan ni också."
Det är tungt och du kan ha problem, men Gud kan använda dig.
Jag vill inspirera till att göra något av livet.
- Hur skulle du säga att det andliga läget i Europa är?
Det andliga klimatet. Var är vi just nu?
- Jag är ingen expert eftersom jag bodde 18-19 år i Asien.
Jag känner till Sydostasien bättre än Frankrike.
Jag kom tillbaka till Frankrike i juni.
Jag har rest omkring i församlingar.
I Bibeln finns stället där profeten kunde se molnet på avstånd.
Han blev glad, för i molnet fanns hopp.
Ett moln på himlen efter torka betyder att det finns hopp.
Jag kan se små moln i Europa.
Jag var i Schweiz för en tid sedan. Folk är inspirerade.
Jag besökte Taizé för en tid sedan, nära mitt hem i Bourgogne.
Inte långt ifrån Dijon. Jag besökte Taizé-kommuniteten.
Jag hörde om den i Kambodja och ville se platsen.
Jag körde 50 minuter. I en liten by i Bourgogne -
i slutet av augusti fick jag se 3000 mest unga människor.
Från hela världen. Även en tjej från Kambodja.
Det gav mig hopp.
Under påsken har de upp till 20 000 besökare.
Då jag såg detta fick jag hopp för att unga i Europa -
älskar Jesus och vill göra något av sina liv.
Livet är kort. Slösa inte bort det enda liv Gud gett dig.
Det går fort. Enligt experterna i västvärlden -
tillbringar vi 14 år med att titta på TV.
Vi har en stor och en liten TV.
Vi tittar på skärmar. Vakna inte i slutet av ditt liv -
och säg att du slösat bort så många år vid en skärm.
Samtidigt fanns en värld i Phnom Penh och Calcutta.
I Bogotá. Folk i nöd. Sådana som behöver Bibeln på sitt språk.
Det är en utmaning. Hur svarar församlingen?
Jag vill säga till tittarna: Du har ett liv.
Slösa inte bort det. Lämna stranden.
Stig i båten. Kasta ut näten.
Gör något av ditt liv. Du har bara ett liv, slösa inte bort det.
Finland och det finländska folket har grönt ljus -
in i de allra flesta länderna i världen.
Finländare tas emot. Precis som schweizare eller svenskar -
har ni ett pass som Gud kan använda då ni tar er in i stängda länder -
med evangeliet. - Det är sant.
Vi har ca 1,5 minut. Vill du säga något till tittarna?
Kanske be för dem. - Jag vill gärna be.
Jag vill be för sådana som kämpar med -
att de står på stranden med sina nät, sina gåvor.
Livet går fort. Du har pengar och ett hus.
Du vill göra något. Åk ut som missionär!
Åk en månad med UMU eller OM.
Campus Crusade, Wake, din församling.
Placera dina fötter i sjöns vatten.
Det är min uppmuntran. Jag vill gärna be för dig.
Fader, tack för denna stund. Jag känner inte dem som lyssnar.
Jag ber att Du rör vid deras hjärtan.
De får lämna ursäkterna på stranden.
De går från stranden till båten. Du väntar i båten.
De får kasta ut näten. I Finland eller där behoven är så stora.
Tack Jesus, vi ber i Ditt namn. Amen.
Stöd översättningen av programmen: -
I Sverige: Swish 123 677 9300
I Finland: Ristin Tuki ry, ref. 8507. FI40 1112 3000 3427 89
Översättning: Andreas Forsberg Himlen TV7