INTERVJUU
Tere tulemast saatesse!
Mina olen Marjut Mäntyjärvi
ja meie tänaseks külaliseks on Timothée Paton Prantsusmaalt.
Timothée on nii pastor, misjonär kui evangelist
ja on elanud Kambodžas 18 aastat.
1999. aastal loobus Timothée kogu oma varast,
jättis oma turvalise koha kohaliku koguduse pastorina
ja ostis üheotsa pileti Kambodža pealinna Phnom Penh'i.
Timothée on kirjutanud ka raamatu "Lahkumine kaldalt",
kus ta julgustab kristlasi
lahkuma turvaliselt kaldalt sügavatele vetele
ja asuma seiklusse koos Jumalaga.
Raamat on tellitav selle kristliku kirjastaja kaudu.
Tere tulemast me saatesse Timothée! - Suur tänu Marjut!
Rääkige palun alustuseks pisut endast ja oma taustast.
Mul kohe kindlasti pole Soome tausta,
sest ma ei saanud sõnagi aru, mida ütlesite.
Kuigi oleksin soovinud.
Mul on pisut segunenud taust.
Inimesed mõtlevad vahel, kust mu aktsent pärineb?
Mu isa on pärit Šotimaalt ja mu ema on inglane.
Mu ema läks u 55 aastat tagasi misjonärina
Birminghamist Prantsusmaale.
Ta töötas Birminghamis suure haigla ämmaemandana,
kuid Jumal pani ta südamele sõuda üle kanali,
et viia evangeeliumi prantslastele.
Nii õppis ta ka prantsuse keele ära.
Aasta-paar hiljem tekkis mu isal, kes elas Glasgows,
samuti kirg prantslaste suhtes ja ta läks samuti Prantsusmaale.
Nad kohtusid ühes Kesk-Prantsusmaa väikelinnas
ja armusid.
Prantsusmaal on see väga lihtne.
Nad palvetasid ja mõtlesid:
"Kui me peaks abielluma ja Jumal peaks meile lapsi kinkima,
siis me palume juba praegu,
et me lapsed annaks oma elu Jeesusele
nii varakult, kui võimalik."
Kui vaid iga lapsevanem paluks sellist palvet.
Nad abiellusidki ja Jumal kinkis neile kaks ilusat poisslast,
nii et nad jätkasid nii minu kui mu venna eest palvetamist,
et leiaksime Jeesuse võimalikult noores eas.
Olime tol ajal juba teismelised, aga siiski veel noored.
See oli 1977. aasta, kui me elasime kirikuhoones
ja minu magamistuba asus koguduse ülistuskoori ruumi kohal.
Me lõpetasime igat päeva perega koos palves olles.
Tol õhtul, kui mu vend palvetas koos ema-isaga,
kuulsin teda ütlemas: "Jeesus, ma annan oma elu Sulle."
Olin 4-aastane ja ütlesin seda oma voodist kuuldes:
"See on küll hoopis teistsugune palve, kui see, mida me tavaliselt palume."
Vanemad lehvitasid meile "Head ööd!"
kuid ma kutsusin nad enda juurde ja küsisin: "Aga mina?
Ma tahan ka anda oma elu Jeesusele nagu mu vend seda tegi."
Nii saidki mu vanemate palved nii minu kui mu venna eest
tol õhtul vastatud.
See toimus 41 aastat tagasi
ja ma olen nii tänulik Jumalale oma vanemate eest
ja selle kire eest misjonitöö vastu,
mille nad pärandasid nii mulle kui mu vennale.
Samas te ei jäänud Prantsusmaale.
Kuidas te Kambodžasse jõudsite, mis on ju teisel pool maakera?
Jaa, isegi Prantsusmaal ei teata vahel, kus Kambodža asub.
Nii et, kui keegi peaks mõtlema, kus see asub,
siis see ei asu Aafrikas ega Ladina-Ameerikas,
vaid Kagu-Aasias.
Nii et see on litsutud Vietnami ja Tai vahele.
Ma olin 22 aastat tagasi koguduse noortepastor
ja mu elu oli väga mugav.
Ma sain palka
ja mul oli oma korter kogudusest mitte väga kaugel.
Mul oli ka oma auto.
Koguduse vanamemmed võtsid mind, kui oma lapselast
ja tegid mulle süüa, nii et ma ei pidanud süüagi tegema.
Ja Prantsuse köök on teatavasti parim.
Me ju teame seda.
Samas aga tundsin,
et mu aeg Prantsusmaal hakkab läbi saama.
See on selline kummaline tunne.
Otsekui raamatute puhul.
Näiteks selles raamatus on 9 peatükki.
Oleks ütlemata kurb, kui raamatus oleks vaid üks peatükk.
Nii viib ka Jumal meid ühest peatükist teise
ja ma tundsin, kuidas üks peatükk hakkab läbi saama.
Tundsin kuidagi tõmmet
selle 11 000 km kaugusel asuva maa vastu.
Ja kui ma siis kuulsin,
kui palju Kambodža oli 70'ndatel kannatanud,
mis on tänasest päevast 40 aastat tagasi,
siis kogesin tohutut kaastunnet selle rahva suhtes.
Tahtsin oma eluga midagi teha ja aidata neid inimesi.
Kui ma kuulsin, et seal on 20 000 last,
kes elavad Kambodža pealinna tänavail,
ütlesin, et selles osas tuleb midagi ette võtta.
Ja see koorem muudkui kasvas mu südames.
Olen ikka öelnud, et koorem pole mitte alati halb asi.
Koorem võib olla miski, mis on sündinud Jumalast.
Kõnelesin paar päeva tagasi siin ühes Soome koguduses
ja rääkisin seal,
kuidas minu lapsepõlves lauldi erinevaid gospellaule.
"Too kõik oma koormad risti alla, jäta kõik oma koormad Jeesusele."
Usun, et on teatud koormaid, mida me ei peaks jätma risti alla,
sest Jeesus ise on need meile andnud.
Nii oli mu südames koorem Kambodža pärast
ja sealsete tänavalaste pärast
ja ma otsustasin minna sinna elama.
Minna elama rannikule, hüpata paati oma "kalavõrkudega"
nagu Peetrus, Jaakobus ja Johannes seda tegid
ning saata midagi korda Kambodžas.
Te rajasite seal mitmeid teenistusi ja teil on seal palju tööd.
Rääkige neist pisut lähemalt.
Ma jõudsin sinna 24. septembril, 1999. a.
See oli päev, mil maandusin pealinnas Phnom Penh'is.
Ma ei mõelnudki nii palju teenistuste peale,
kuna kogu see maa - sealne lõhn, tolm, mustus, kuumus
ja ka selle toit rabasid mind üsna korralikult.
Kuid tänu Jumalale, et mul oli kõrval hea meeskond,
kes julgustas mind õppima kohalikku keelt
veel enne, kui millegagi pihta hakkan.
Sest olin ju seal, et aidata.
Aidata inimesi tänavail või kerjavat vanamemme.
Sa tahad lihtsalt aidata.
Kui aga olla seal aastaid nagu mu plaaniks oli...
Mu tiimijuht ütles: "Ma näen su kirge,
mistõttu pead minema võõrkeelte kooli Phnom Penh'is
nagu enamus misjonäre seda teevad
ja õppima ära kohaliku keele."
Nii et see oli mu esimene teenistus - õppida kohalikku keelt,
milleks mul kulus päris palju aega,
kuna olin üsna aeglane seda omandama.
Kuid ma ei andnud ka alla.
Hüppasin iga päev mototakso peale, mis sõidutas mind linna teise otsa.
Ma polnud väga vaimustuses sellest,
et istuda terve pikk tund ja õppida seda väga kummalist keelt.
Seal pole tegu lihtsa A, B, C'ga, vaid oma spetsiifiliste häälikutega.
Öeldakse, et neil on maailma pikim tähestik.
Mäletan esimest korda, kui oma õpiku avasin
ja nägin väga väheseid tühimikke sõnade vahel.
Nii et seal olid need pikad, pikad... Pikemad, kui soome keeles!
Lõputult pikad laused
ja ma arvasin, et see saab olema väga raske.
Kuid ma ei andnud alla,
kuni olin lõpuks võimeline liikuma edasi oma teenimistöö juurde.
Millise teenistusega te peale keele omandamist alustasite?
Ma ei alustanudki kohe enda omaga,
vaid liitusin juba ühe toimiva teenistusega.
Ma liitusin ühe meeskonnaga, kes töötas ühes liikuvas keskuses
ehk teisisõnu ühes bussis.
Bussis,
mida üks Lõuna-Korea kogudus ei saanud enam kasutada,
kuid mille osas nad arvasid, et sest' võib kasu olla Kambodžas,
et jõuda sellega tänavalasteni.
Usun, et Jumal kõnetas neid,
mispeale nad panid selle bussi laeva peale,
mis sõitis üle Lõuna-Hiina mere ja mööda Vietnami rannikut,
jõudes Kambodža ainsasse sadamasse Sihanoukville'i.
See kõik juhtus 1997. a., mil mind veel polnud seal,
kuid see oli see kingitus, mis siis edasi Phnom Penh'i toimetati.
Keegi ei teadnud, mida selle bussiga peale hakata,
kuniks Jumal saatis õiged inimesed, kes selle bussi ümber tuunisid.
Nad võtsid bussi 46 istet välja
ja ehitasid sinna sisse väikese köögi, medpunkti, duššinurga, WC
ja klassiruumi.
Seda kõike tänaval elavate laste heaks.
Nii et see oli 3 aastat mu teenimistöö.
Ma lõikasin lastel küüsi,
kes elavad tänavail ja magavad asfaldi peal.
Olime nende laste juures juba k 6 hommikul,
kutsudes neid bussi.
Meid oli seal terve meeskond.
See oli mu esimene teenistus, millele tuli hiljem teisi lisaks,
mis ühtisid samuti mu visiooniga.
Hakkasin pihta sellega, mis mul oli,
muutes aastate jooksul teatud asju,
et jõuda paremal moel veel enamate lasteni.
On teil mõnda konkreetset lugu mõne lapse kohta,
kelle elu sai tänaval tõeliselt muudetud
või mõnda muud lugu, mis on jätnud jälje te südamesse?
See on huvitav, sest sain just eile telefonisõnumi.
Muide, Kambodžas on ka nutitelefonid.
Ma saan aru, et Soomel olid mobiiltelefonid
ammu enne ülejäänud maailma,
kuid Kambodža on ka järgi jõudmas.
Nii sain eile ühe sõnumi noormehelt nimega Naren,
kes aastaid tagasi korjas tänavalt prügi.
Ta käis õhtuti, mil oli vähem liikumist ja vähem inimesi,
oma käruga ringi ja kogus kokku kõik, mida sai vähegi taaskasutada.
Nii teenis ta vist päevas u 1 dollari.
10 tunni töö eest päevas 1 dollar.
Ta oli üks õhtu - 10-12 aastat tagasi, oma vennaga väljas töötamas.
See oli kell 3 hommikul, kui üks ülikiirelt sõitev minibuss
sõitis Narenile otsa.
Ta käru oli täiesti lömaks ja Naren ise viskus löögist tänavale.
Ta vend viis ta tagasi koju - slummi
ja nende isa helistas mulle hommikul,
kuna elasin sealt slummist vaid 2 minuti kaugusel.
Viisin Nareni röntgenisse
ja tänu Jumalale, et temaga oli kõik korras.
Kuid tagasiteel koju, kui vaatasin ta peale,
tundsin tohutut viha.
Sellist nö head viha.
Olin nii vihane mõtte peale, et ku Naren taas jalule saab,
peab ta minema tagasi tänavaile prügi koguma.
Vaatasin talle julgelt otsa ja ütlesin: "Tead mis, Naren.
Sa ei lähe enam kunagi tagasi prügi korjama."
Sain ta nii kaugele, et ta sõlmis oma vanematega lepingu,
me leidsime talle sponsorid ja ta sai minna kooli.
Ta käis mõned aastad tagasi Prantsusmaal
jagamas oma lugu sellest, kuidas Jumal ta päästis.
Ta on täna ühe rannahotelli mänedžer.
Taolise töö tegemine on samas kindlasti ka stressirohke.
Mis on olnud te suurimad väljakutsed kõigi nende aastate jooksul?
Suurim väljakutse oli muidugi keele ära õppimine.
Jah, see on raske väljakutse, aga samas seda igati väärt.
Näen paljusid misjonäre, kes püüavad sellest kõrvale hiilida -
kes ei taha õppida kohalike rasket keelt.
Kuid ma olen öelnud, et nad ei käituks nii.
Tegu on Kambodžaga
ja kuigi kohalikud õpivad nii inglise kui hiina keelt,
on nende südame keel ehk emakeel siiski khmeri keel.
Nii et, kui oled seal maal, tuleb ka nende keel ära õppida.
Ja kui seda teed, on ka uksed sulle valla.
Inimesed on üllatunud,
kui keegi mitte asiaadi välimusega räägib nende keelt.
Ma õppisin selle ära,
mis oli paras väljakutse ja pani mind isegi mõnikord nutma.
Kahtlesin, kas olen üldse kunagi võimeline khmeri keelt rääkima?
Kuid mingi hetk ma siiski rääkisin ja isegi jutlustasin selles keeles.
Pole küll kindel, kas minust ka aru saadi,
kuid ma ei andnud alla ja Jumal on õnnistanud seda.
Teine väljakutse aga on eeldavasti nö kahes maailmas elamine,
kuigi elad ühel maal.
Maal, kus ühtpidi valitseb tohutu rikkus.
Ikka kohe meeletu rikkus.
Isegi Helsingis või Pariisis ei näe selliseid autosid,
millega osad korrumpeerunud rikkurid Phnom Penh'is ringi sõidavad.
Bentleyd, Rolls Royced jne.
Nii et sõites keset linna segadust ja melu
võid sa näha mõnda Rolls Royce'I sõitmas 20 km/h,
sest kiiremini pole seal võimalik sõita
ja viha tõuseb su sees.
Sest seal samas on vaesed inimesed, kes sordivad ja koguvad prügi.
Olen näinud jalgadeta inimesi, kes on astunud maamiini otsa,
mis on endiselt suur probleem Kambodžas.
Nii et see on paras väljakutse elada kahe sellise maailma vahel,
kus on rikkad, kes ihkavad kogu vara endale
ja vaesed, kel pole kunagi võimalust normaalseks eluks.
See on väljakutse.
Kuidas on need väljakutsed teid isiklikult mõjutanud
ja kuidas te sellises keskkonnas toime tulete?
Tänu Jumalale, et ma polnud üksi, vaid osa meeskonnast.
Olen alati soovitanud kõigile olla osa meeskonnast,
isegi, kui sul on oma visioon ja oma ideed.
Ära jää üksikuks hundiks, sest sa vajad ka teisi.
Nemad vajavad sind ja sina neid.
Hakkama saamiseks tuleb olla osa meeskonnast
ja ühtlasi olen soovitanud inimestele leida endale palvepartner.
Otsi endale palvepartner,
sest see aitab sul rajal püsida.
See ei maksa mitte midagi.
Saate lihtsalt korra nädalas kokku ja palvetate üheskoos.
Mitte ei jutusta vaid omavahel, aga palvetate.
Küsimus pole jutupartneris, vaid palvepartneris.
Palvepartneri omamine Kambodžas hoidis mind käigus.
Minu probleem aga oli selles, et ma püüdsin aidata kõiki.
Seda nimetatakse "päästja sündroomiks".
Kui sa näed kõiki neid slumme,
mida Phnom Penh'is on rohkem kui 400.
Kerjavaid lapsi
ja suurtes vajadustes olevaid vanemaid,
siis ma ütlesin "Jah" liiga paljudele inimestele,
lubades väga paljudele, et aitan neid.
Olin samal ajal üheks pastoritest ühes rahvusvahelises koguduses,
kus ma kandsin hoolt kõigi kodugruppide eest.
Usun, et see on hea näide sellest,
kus tegin midagi, mis polnud tegelikult mu kutsumine.
Nii ma siis jooksin muudkui ringi ja kohtusin erinevate kodugruppidega,
samas kui mu süda polnud väga kaasas selle kõigega.
Kui sa siis teed midagi, mis on küll hea,
aga milleks Jumal pole sind kutsunud,
on ka läbipõlemine kerge tulema.
Te olete nüüd tagasi Euroopas.
Kas te tundsite, et on aeg lahkuda Kambodžast
või kuidas see siis juhtus?
Ma andsin kõik teenistused, mis mul olid, üle teistele.
Usun, et see oligi kõige võti.
Alustasin Kambodžas ühe teenistusega, mille nimi on:
"Suur õde-suur vend, väike õde-väike vend."
See puudutab vabatahtlikke, kes pühendavad iga nädal mõne tunni
et võtta hoolt 1-3 tänavalapse eest.
Nad aitavad neil esiteks lõpetada tänavatel töötamise
ehk siis leida neile sponsorid.
Teiseks saadetakse nad kooli
ja kolmandaks on neil võimalus minna kohalikku kogudusse,
kui nad seda soovivad,
kus neil on võimalus kuulda evangeeliumi
ja õppida tundma Jeesust.
Ma andsin ka selle teenistuse üle ühele naisele Uus-Meremaalt
ja sel teenistusel läheb täna väga hästi.
Täna aga korraldate te nö inspiratsiooni tuure,
olles külastanud erinevaid Euroopa riike.
Mida see "Inspiratsiooni tuur" endast kujutab?
Kogen, et koguduste inimesed vajavad inspireerimist.
Inimesed tulevad vahel kogudusse väga koormatuna.
Vähemalt see on see, mida ma olen näinud.
Ja nad lahkuvad sealt ka koormatud ja heitununa,
sest vahel on latt nii kõrgel,
et nad ei kujuta isegi ette, kuidas selleni jõuda.
Nii ma siis jagangi nendega ka oma võitlustest.
Kuid ma ei oodanud, kuniks mul on kõik vastused
või kuniks olen täiuslikult terve
nii füüsiliselt, hingeliselt kui vaimselt.
Ma lihtsalt läksin välja
ja ütlen teistele, et nad saavad teha seda sama.
Jah, elu võib olla raske ja sul võib olla probleeme,
kuid Jumal saab siiski kasutada su elu.
Nii tahangi inspireerida inimesi tegema midagi kasulikku oma eluga.
Olles liikunud ringi mööda Euroopat, siis milline on selle vaimne atmosfäär?
Kus me hetkel omadega oleme?
Ma pole selles vallas suurem asi ekspert,
sest elasin ju 18 aastat Aasias.
Ma tunnen kõiki Kagu-Aasia riike paremini kui Prantsusmaad.
Kuid alates juunist, mil läksin tagasi Prantsusmaale,
olen külastanud mitmeid erinevaid kogudusi.
Piiblis on juttu pilvest, mida prohvet eemalt nägi
ja ta oli nii elevil sellest, sest see pilv kätkes endas lootust.
Pilv peale põuaaega tähendas lootust.
Nii olen näinud ka Euroopas selliseid väikesi pilvi.
Käisin hiljaaegu Šveitsis ja kogen, et inimesed on elevil seal.
Käisin mõned nädalad tagasi ka Taizés,
mis ei asu üldse kaugel minu praegusest asukohast.
Külastasin seda Taizé kogukonda,
millest olin kuulnud isegi Kambodžas elades.
Mõtlesin, et tahan näha seda paika,
mispeale sõitsin 30 minutit sinna väikesesse külla Burgundias.
See oli augusti lõpus
ja ma leidsin sealt eest u 3000 inimest - sh palju noori.
Nad olid tulnud kokku üle maailma
ja seal oli isegi üks tüdruk Kambodžast.
Olin hämmingus, kuid see andis mulle ka lootust.
Ülestõusmispühade ajal käib sealt läbi 20 000 inimest.
20 000 inimest!
Kõige selle nägemine andis mulle lootust,
et nii Prantsusmaa kui kogu Euroopa noored
on põnevil Jeesusest
ja nad tahavad teha midagi oma eludega.
Elu on nii lühike, mistõttu seda ei tohi raisata!
See on ainus elu, mille Jumal on sulle andnud
ja see möödub väga kiiresti.
Lääne ekspertide sõnul
kulutame me 14 aastat oma elust teleka vaatamisele.
Nii et, meil on nii päris telekad kui telefoni ekraanid
ja ma mõtlen: ära ärka oma elu lõpus,
et avastada, kui palju aastaid sa kulutasid ekraani vaatamisele,
samas kui maailmas on suurtes vajadustes vaevlevaid inimesi.
Inimesi, kes vajaksid Piiblit oma emakeeles.
Juba nende tõlkimine on suur väljakutse.
Või kuidas kogudus sellele kõigele reageerib?
Seetõttu, kui lubate, tahaks öelda teile:
teil on vaid üks elu, mistõttu ärge laske seda raisku!
Lahkuge kaldalt, hüpake paati ja visake oma võrgud välja,
tehes oma eluga midagi.
Teil on vaid üks elu, mistõttu ärge raisake seda!
Ja kui ma tohiks veel lisada,
siis soomlastel ja Soome riigil on kui roheline kaart või roheline tuli
pääseda sisuliselt igasse maailma riiki.
Teie rahvus ja pass
võimaldavad Jumalal saata teid suletud maadesse
ja viia sinna evangeeliumi.
Tõsi.
Meil on veel minuti jagu aega,
mistõttu kas soovite veel öelda me vaatajatele midagi
või ka palvetada nende eest?
Palvetaksin hea meelega.
Tahaksin paluda inimeste eest, kes maadlevad iseendaga.
Sa oled seal kaldal
ühes oma võrkude, oskuste ja andidega
ja sa näed, kuidas elu möödub väga kiirelt.
Sul on raha ja võib-olla majagi,
aga samas tunned, et saaksid siiski teha veel midagi.
Mine misjonireisile!
Mine kasvõi terveks kuuks mõne misjoniorganisatsiooni kaudu,
mida on palju erinevaid.
Või mine oma koguduse kaudu.
Astu kaldalt vette - see on mu julgustus sulle!
Ja ühtlasi ma ka palvetaks te eest.
Isa, me täname Sind selle aja eest.
Ma ei tunne ühtki me vaatajat,
aga ma palun, et sa puudutaksid nende südameid.
Las nad jätta kõik oma vabandused kaldale maha
ja liikuda vees oleva paadi suunas.
Sa juba ootad neid seal paadis, et nad võiks heita oma võrgud vette.
Olgu see siis Soomes või kus iganes maailma otsas,
kus inimestel on palju vajadusi.
Aitäh sulle Jeesus!
Palume seda kõike sinu nimel, aamen.
Tõlge: Anne-Ly Raukas