INTERVJUU
Tere tulemast saatesse!
Kohtume täna dr. John Thomas'ega,
kes pidi loobuma oma lapsepõlve unistusest
saada kunstnikuks.
Kuid Jumal tõmbas teda läbi selle kaotuse lähemale endale
ning kinkis talle uue tuleviku.
Tere tulemast TV7'sse ja meie saatesse! - Tänan.
Dr. John Thomas, nii tore, et saite tulla.
On see te esimene kord olla Soomes?
On. Nii Soomes kui Euroopas.
Ütlesite varem, et teile meeldivad erinevad kultuurid
ja kohtumised uute inimestega.
Nii tahan ka küsida,
olete te märganud soomlaste puhul midagi naljakat või huvitavat?
Oleks täitsa tore kuulda sellest.
Teie keel on väga erinev.
Midagi täiesti uut mu jaoks.
Ma olen harjunud erinevate India keeltega
või siis erineva Läänes räägitava inglise keelega.
Kuid teie keel on väga erinev teistest.
Eriti veel see, kuidas te "R"-tähte hääldate.
Meil on tõesti väga tugev "R".
Te juhite 40-päevast intensiivkoolitust uutele misjonäridele
ja seda Põhja-Indias.
Kuhu te need inimesed peale koolitust saadate?
Meie 40-päevane koolitus on mõeldud inimestele,
kellel on juba teatud kogemusi misjonitööga.
Nad pole uued usklikud ega ka uued misjonitöö vallas.
Nii et, neil on juba teatud kogemused,
või siis võib ka tegu olla pastorite lastega.
Ühtlasi on nad kõik ka piiblikooli lõpetanud,
nii et, nad tunnevad Piiblit.
Nad tulevad siis 40-päevasele intensiivkoolitusele.
Kõik me õpetajad on teinud paljusid erinevaid asju,
seal hulgas rajanud mitmeid kogudusi.
Või nad osalevad aktiivselt misjonitöös.
Seega on me õpetajatel palju praktilisi kogemusi.
Meie koolituse eesmärk on läkitada koolituse läbijad välja
inimrühmadeni ja paikadeni, kuhu pole veel evangeeliumiga jõutud.
Just sinna tahamegi neid läkitada.
Ütlesite, et neil inimestel on juba
vähem või rohkem jumalariigitöö kogemust.
Seega, mis on teie koolituse eesmärk ja miks see oluline on?
Põhjus on selles, et sageli, kui õpitakse piiblikoolis -
ja ma ei tea, kuidas teil on,
aga sageli piiblikoolis õppides
omandatakse küll rohkesti teadmisi Piiblist ja teooriat,
kuid praktilist väljundit selle rakendamiseks
jääb sageli väheks.
Ja nagu olen aru saanud,
siis paljudes piiblikoolides polegi erilist praktilist väljaõpet
ning evangeelset tööd,
kuna välja minnes võib tulla esile pingelisi olukordi.
Seetõttu püütakse neid probleeme vältida,
ühtlasi siis ka vältides praktilist evangeliseerimist.
Kuid vaadates, mida Jeesus tegi,
siis Ta nii õpetas oma jüngreid, kui ka võttis nad endaga kaasa.
Jüngrid õppisid praktika käigus.
Nii on ka meie kursus väga praktiline,
kus iga päev käiakse evangeliseerimas.
Nende 40. päeva lõpuks saab neile selgeks,
et see polegi tegelikult nii raske
ja see peaks muutuma me elustiiliks.
Me ei nõua neilt midagi ületamatut.
Palume vaid näiteks rääkida iga päev kahe uue inimesega
ja jagada nendega evangeeliumi nõnda nagu Jumal juhib.
Me ei kohusta neid rääkima 10-inimesega päevas.
Kahest inimesest piisab.
Nii muutub see nende jaoks eluviisiks, olemata miski, mis on üliraske.
Ehk siis, me sõnum neile ongi, et selles pole midagi rasket
ja nad võivad seda teha läbi kogu elu.
Mis on need põhjused, miks inimesed ei taha välja minna?
Te saadate oma õpilasi välja tänavatele ja küladesse,
et nad suhtleks seal inimestega.
Kui mõelda ükskõik, millisele maale - olgu see siis Euroopas, Indias
või kus iganes maailmas,
siis kristlaste jaoks on see miskipärast raske minna välja
ja rääkida erinevate inimestega.
Mis on need asjad,
mis võivad takistada meid astumast väja?
Mis minusse endasse puutub,
siis peale seda, kui Kristuse juurde tulin,
oli see mu jaoks enam kui loomulik jagada kõigi teistega,
mille olin leidnud.
Ma küll ei teadnud täpselt, mis see oli,
sest kuigi olin sündinud katolikus peres,
ei teadnud ma veel, mille olin leidnud.
Kuid samas tahtsin siiski rääkida kõigile, mille olin leinud.
Olin leidnud rõõmu.
Ma ei teadnud, mida see tähendab, aga jagasin kõigile, mille olin leidnud.
Minu jaoks oli see täiesti loomulik.
Kuid ma arvan, et üks probleem on see,
et inimesed hakkavad liiga palju mõtlema,
mida küll teine inimene temast arvab, või kuidas kõigele kuuldule reageerib?
"Kas ta äkki tõrjub mind?"
Sest kui hakkad rääkima ja teine üldse ei kuula,
siis sa ei taha ju kogeda hülgamistunnet.
Keegi ei taha.
Seetõttu ei tahagi kristlased rääkida Kristusest.
Olen sageli näinud sedagi,
et usklikud räägivad küll palju Jumalast,
kuid ei maini kunagi Jeesust.
Sest niipea, kui mainid nime Jeesus, tekitab see sageli probleeme.
Ilma Jeesuseta aga ei suuda me midagi.
Seetõttu ütlen ka teistele,
et kui nad ei räägi inimestele Jeesusest,
pole nad tegelikult millestki rääkinud,
sest Jeesus on kõik. - On tõesti.
Nii tahakski jätkata sellega,
mida Jeesus on te isiklikus elus teinud.
Alustame te lapsepõlvest, kus teil oli üks unistus.
Te tahtsite saada kunstnikuks.
Mis oli kunstis midagi sellist,
mis pani te südame kiiremini põksuma?
Mul on loomupäraselt olnud kunstiandi.
Olin väga tugeva kunstimeelega.
Joonistasin erinevaid pilte,
mis tuli mul koolis üha paremini ja paremini välja,
kuniks olin kooli parim joonistaja.
Peagi esindasin juba kogu meie piirkonda,
osaledes piirkondlikel kunstivõistlustel,
mis toimusid juba lausa riigi tasandil.
Kooli kunstikarikas oli täiega minu nimel.
Samas aga unistasin ma muusikuks saamisest.
Mulle meeldisid inimesed, kes oskasid mängida kitarri
ja mängisid erinevates bändides.
Oled alati lummatud inimestest, kes püüavad su tähelepanu
ja nii oli ka muusikuks saamine mu unistuseks.
Te tahtsite olla keegi. Keegi oluline. - Jaa, muusik.
Kuid teie isal oli hoopis teine plaan te elu jaoks.
Mida see endast kujutas?
Mu isal oli raha,
et võimaldada oma lastele hariduse omandamist.
Nii mõtles ta hea vanemana,
mida ta oma laste heaks teha saaks?
Meid on kokku kolm - mina, mu vend ja ka õde.
Nii oli mu isa loomulik mõtteviis, et ta poegadest peaksid saama arstid,
kuigi see polnud päris see,
mida ma oleks tahtnud oma eluga teha.
Kuid mu isa suureks igatsuseks oli, et minust saaks arst.
Nii et, ühtpidi olitegi kuulekas oma isale.
Samas aga, kuna te ei saanud rakendada kõiki neid ande,
mille Jumal oli te sisse pannud,
muutusite väga õnnetuks
ja teil tekkis õpingute suhtes minna laskmise tunne.
Milline te elu tol ajal oli, kui asjad hakkasid minema allamäge
ja te olite valmis alla andma?
Üldkooli ajal, enne medkooli minekut, olin alati arvanud, et olen andekas
ja ma peaks hoopis tegema midagi, mis on arhitektuuriga seotud.
Sest see oli minu jaoks loomuomane
ega oleks nõudnud meeletut õpikutes istumist ja tuupimist.
Nii pidasin arhitektuuri väga heaks valikuks,
kuna oskasin hästi joonistada
ja olin osav muudes sarnastes asjades.
Kuid medkool on totaalselt teistsugune maailm.
Seal tuli palju suurtest õpikutest tuupida,
mis polnud üldse mu lemmiktegevus.
Mõtlesin endamisi: "Kuidas ma selle õppimisega hakkama saan?
Mulle üldse ei meeldigi nii palju õppida."
Meil oli esimesel õppeaastal üks aine,
mille läbimiseks tuli läbi töötada seitse õpikut.
Nii tundsin, et olen jäänud kuhugi lõksu,
kust ei suuda kuidagi välja rabeleda.
See oli väga nutune olukord. Vähemalt nii ma arvasin.
Mulle ei meeldinud olla sellises olukorras.
Ütlesite, et andsite alla
ja hakkasite lävima inimestega, kes ei hoolinud väga oma eludest.
Olin kogu oma elu alati rõõmsameelne olnud.
Ma polnud depressiivne inimene.
Kuid samas ei pakkunud mu õpingud mulle mingit pinget.
Valdavalt kõige selle õppimise ja lugemise pärast.
Mõtlesin, et tahan hoopis elu nautida,
mistõttu otsustasin uurida järgi,
millega ka inimesed maailmas tegelevad?
Mida nad naudivad ja mis nende meelt lahutab?
Nii tekkis mul palju erinevaid sõpru
ja ma hakkasin nautima kõiki neid asju.
Avastades innukalt kõike, mida see maailm pakub.
Kuniks teil tekkisid lõpuks enesetapu mõtted,
kuna tundsite end oma eluolukorra pärast nii halvasti.
Siis aga kohtasite üht inimest - Jimi, kes oli teie õpingukaaslane
ja kelles oli midagi erilist.
Ühtlasi mõtlesite tol ajal,
et Jumal on ainus, kes teid aidata saab,
mistõttu läksite Jimiga tema kogudusse kaasa.
Rääkige, mis seal siis juhtus?
See olukord, milles medkoolis õppides olin...
Meie hostelis ehk ühiselamus, kus õpilased koos elavad,
oli üks inimene, kes oli meist vanem.
Ta oli teistsugune võrreldes teistega ja temast räägiti palju.
Tegu oli väga rikka mehega, kes samas elas väga lihtsat elu.
Te ei uhkeldanud millegagi ega püüdnud jätta endast mingit muljet.
Mu sõbrad olid tema toakaaslased.
Me olime siis temast nooremad ja tema meist vanem.
Samal ajal, kui mu sõbrad mängisid kaarte
ja tegid igasugu muid asju,
põlvitas Jim - see vanem õpilane - teises toa otsas ja palvetas.
Ma ei kujutanud isegi ette,
et midagi sellist võiks keset seda melu võimalik olla.
Ühes toa otsas ühed lärmakad sellid ja tema teises toa otsas palvetamas.
Mu sõbrad tarvitasid tol ajal ka alkoholi
ja üks neist rääkis mulle hiljem,
kuidas ta oli peale joomist oksendanud
ja sellega paraja segaduse tekitanud.
Kuid Jim olla kogu põranda ära koristanud.
Mind pani kogu see lugu ja ta olemus mõtlema
ning ma mõtlesin: "Ta on täiesti teistsugune."
Jõudes oma viimase õppeaastani ja endiselt õpikutest tuupides,
tegin oma elus väikese inventuuri.
Oleksin selleks ajaks juba pidanud nautima oma elu
nagu teised seda tegid,
mistõttu mõtlesin: "Mida imet ma siin oma õpikute vahel veel istun?
Raamatukogu ei saa ju ometi olla kogu mu elu!"
Tundsin, et vajan abi. Et ma tõesti vajan abi.
Mõistsin, et mu vanemad ei saa mind aidata
ja ka mu sõbrad ei saa mulle pakkuda seda, mida vajan.
Mu vanemad ei saa seda mulle pakkuda.
Nii mõistsin, et ainus, kes on veel jäänud, on Jumal.
Me kõik ju teame, et Jumal on olemas
ja isegi, et mul puudus isiklik kontakt Jumalaga
ja ma polnud elu sees Piiblit lugenud,
teadsin siiski, et Jumal on olemas.
Nii otsustasingi minna kirikusse.
Oli pühapäeva hommik ja ma läksin mootorrattaga.
Sõitsin motikaga ringi ja mõtlesin korraga Jimi peale.
Mõtlesin: "Lähen sinna, kus Jim käib."
Inimene, kes seal kõneles,
rääkis just sellest, mis mu südames oli toimumas.
Mu süda oli vaevatud
ja mu peas keerlesid isegi enesetapu mõtted.
Kõneleja ütles:
"Siin on täna üks mees, kes mõtleb enesetapu peale.
Kuid ükski siinviibijaist ei peaks kunagi mõtlema enesetapule
sest ainult Jumalal, kes on meile elu andnud,
on ka õigus seda võtta."
See on just see, mida ta ütles.
Mõtlesin: "Kuidas see inimene teab, mis mu sees toimub?
Ma olen ju uus siin ja ta isegi ei tunne mind.
Ma ei tunne siit kedagi peale Jimi."
Nii mõistsin ka, et mitte see mees ei tundnud mind,
vaid hoopis Jumal, kes teadis minust kõike.
Nii andiski Jumal mulle teada,
et Ta pole lihtsalt mingi suvaline jumal kusagil,
vaid et Ta tunneb ja teab mind ning hoolib minust.
See oli teie jaoks muutev hetk.
Hakkasite peale seda kogemust rohkesti Piiblit lugema,
alustades Iiobi raamatust.
Mis neil hetkedel toimus, kui olite vaid Jumalaga kahekesi?
Mis juhtus?
Juhtus see, et Jumal ilmutas mulle, et Ta teab, mis toimub mu südames,
millest ma polnud mitte kellelegi teisele kunagi rääkinud.
Keegi ei teadnud sellest midagi,
kuid Jumal ilmus välja ja näitas mulle, et Ta hoolib minust.
Läksin tagasi koju ja võtsin oma Piibli välja.
Põhjus, miks mul üldse Piibel oli,
oli selles, et mul oli kord üks sõber,
kellel olid samad halvad harjumused nagu minulgi.
Me suitsetasime koos ja tegime muidki asju.
Nii ütles see sõber:
"Sa alati laristad nii palju, mistõttu osta omale õige Piibel."
See maksab Indias 80 ruupiat, mis on pisut rohkem kui 1 dollar.
Või Soome kontekstis 1 euro.
Mõtlesin, et see pole üldse halb mõte, mistõttu ostsingi endale Piibli.
Kuid samas ma ei lugenud seda kunagi.
Sõbrad käisid mul külas ja uurisid, mida see Piibel ka endast kujutab?
Nii et, isegi, et ma seda ei lugenud, oli mul Piibel siiski olemas.
Kui ülikoolis keegi ütles: "Osta omale Piibel!",
ütlesin, et mul on see juba olemas.
Kuid olles kohtunud Jumalaga seal koguduse väikegrupis,
läksin tagasi oma tuppa ja avasin oma Piibli.
Olin selle lahti teinud Iiobi raamatu kohalt.
Keegi ei alusta ju Piibli esmast lugemist Iiobi raamatust,
kuid ma tegin seda, nähes, et ta esitas palju küsimusi.
Mu mõtteis oli ka palju küsimusi
ja ma esitasin ka palju küsimusi,
nähes, et Iiobki tegi seda sama.
Lugesin Iiobi raamatut suure huviga.
Ühtlasi hakkasin nägema, kuidas Jumal vastas Iiobile.
Sealt liikusin edasi evangeeliumiteni ja Jeesuse kõnedeni seal.
Olen alati öelnud, et kui oled raskes olukorras...
Mu elus olid inimesed, kes armastasid mind -
mu vanemad ja eriti mu ema, kes mind väga armastas.
Me inimestena armastame üksteist ja see kõik on tore.
Armastus on hea
ja üksteise armastamine oluline nagu Jeesuski ütles.
Kuid mõne aja pärast sai selgeks,
et mu ema või vanemate armastusest ei piisa.
Nad ei suuda sinu heaks kõike.
Jah, nad armasatavad mind
ja võimalik, et ema isegi nutab mu pärast,
kuid see on ka vahel kõik, mida ta minu heaks teha saab.
Kui aga leidsin Jeesuse,
siis Ta ilmutas mulle, et Ta armastab mind.
Kuid mitte vaid seda, aga ka seda, et Ta on kõikvõimas
ja võib teha erinevaid asju.
Piibel ütleb, et Temaga koos on kõik võimalik
ja ma tõesti usun seda.
Nii et, see on see, mida neil aegadel õppisite.
Kas see oli ka aeg, mil Jumal teid oma riigi tööle kutsus,
või millal te seda kutset kogesite?
Nagu varem öeldud, olin oma loomu poolest kunstnik,
kes tahtis saada arhitektiks.
Ühtlasi oli mu unistuseks saada muusikuks,
samas kui ise õppisin hoopis arstiks.
Ehk siis, ma polnud päris kindel, mida ma tegelikult teha tahan?
Ma ei teadnud, mida teha?
Teadsin, et mind ootab ees ilus elu,
kuid ma ei teadnud, mida ma tahan teha.
Kuid siis kohtusingi Jeesusega ja hakkasin Piiblit lugema.
Ülikoolis käies olin otsekui kaotanud oma identiteedi.
Keegi ei teadnud, kes see John veel on?
Olin tavakooli ajal üsna tuntud,
kuid medkooli minnes sattusin uude seltskonda,
kus keegi ei tundnud mind.
Nii et, inimlikult oli see loomulik, et tahtsin oma identiteeti tagasi.
Uskusin, et olen tõeliselt andekas ja minust võib endiselt saada keegi
ning ma suudan saata korda midagi suurt.
Olles medkooli lõpusirgel, mõtlesin:
"Nüüd saan minna ja teha kõike, mida tegelikult soovin."
Olin medkooli ajal kui omadega puntras,
aga seda lõpetades tundsin,
et võin nüüd minna ja teha, mida tõeliselt teha soovin.
Vähemalt nii ma plaanisin.
Kuid Jumal peatas mu. Kuulsin otsekui Ta häält enda sees.
Ta ütles: "Sellisel mõtteviisil pole mingit iva.
Sa otsid identiteeti ja puha..."
Kogesin, kuidas Ta ütles,
et kõik mu sellised mõtted on mõttetud.
Ta ütles: "Vaata kõiki neid asju, mille ma olen loonud!"
Vaatasin siis enda ümber ja hakkasin mõtlema,
kui suur on kõigi nende asjade looja ja kui imeline Ta on.
Vaatasin end ümbritsevat ja hakkasin nägema Jumala suurust.
Siis mõistsin ka, et küsimus pole minus
ja mu enda suuruses ning esile tõstmises,
vaid selles, kuidas teha tuntuks Teda, kes juba on suur.
Hetkest, mil tulin Jumala juurde ja hakkasin Piiblit lugema,
ostsin endale ka palju kristlikku muusikat,
sest mulle meeldis muusika.
Ühtlasi tõusis mu südamesse üks piiblisalm, mille mõte on:
"Mine räägi rahvastele, mida Jumal on su heaks teinud."
Vaadates inimesi ja sõpru enda ümber,
mõistsin, et tegin kõiki neid samu asju, mida maailma inimesedki,
et kogeda naudinguid.
Proovisin ja tegin kõike, mida sel maailmal eales pakkuda on.
Nägin, kuidas inimesed otsisid lõbu ja naudinguid.
Kuid viimased 4 kuud oma medkooli õppeajast
lugesin mina vaid günekoloogia õpikut ja oma Piiblit.
See oli kõik.
Lugesin raamatukogus oma õpikuid, mis mulle kohana üldse ei meeldinud
ja oma Piiblit.
See oli kõik, mida ma tegin.
Samas aga kogesin, et need 4 kuud olid mu elu parim aeg.
Kuna olite koos Jumalaga? - Just.
Ma ei tea, mis see oli,
aga tundsin, et see oli midagi suurepärast.
Jätsin maha kõik oma vanad kombed ja vanad sõbrad.
Jäid lihtsalt Piibel ja Püha Vaim, kes elas mu sees.
Ühtlasi tahtsin rääkida kõigile sellest, mille olin leidnud.
Ma ei püüdnud seda teha mingis jumalariigitöö mõttes
ega kasutanud kunagi sõna "evangelism".
Tahtsin lihtsalt vaid jagada teistega, mille olin leidnud,
sest me kõik otsime seda
ja seetõttu peaks ka igaüks selle leidma.
See on see, kust kõik alguse sai.
Peale seda aga hakkasitegi koolitama ja õpetama inimesi,
et nad teeks seda sama, mida te ise olite teinud.
Olite jaganud evangeeliumi, hakates seejärel koolitama teisi,
mida teete tänaseni.
Te alustasite väga väikeselt -
vaid ühe inimesega, kelleks oli 22-aastane noor mees,
kuid peale seda hakkas see teenistus kasvama.
Samas üks asi, mida olete pidanud elu jooksul õppima,
on see, kuidas elada ja käia usus.
Võiksite te selle kohta mõne näite tuua?
Lõpetasin oma õpingud medkoolis,
alustades seejärel tööd erinevates misjonihaiglates.
Seal aga makstakse väga väikest palka,
mistõttu mul sai raha juba enne kuu lõppu otsa.
Kuna aga mul on palju sõpru, siis laenasin neilt kuu lõpus raha
ja maksin selle uue kuu algul palga saabudes tagasi.
Nii sai see juba harjumuseks.
Samas aga teadsin Piibli põhjal, et raha laenamine pole hea.
Oli ka aegu, kui pidin minema Nepali
mõnda eksamit tegema.
Nepal on siis India naabermaa.
Pidin vahel jääma terveks kuuks, mistõttu pidin ka selleks raha koguma.
Mispeale ema ütles kord:
"Kui oled ikka tõeline mees, peaksid omaenda raha kasutama."
Võtsin ta väljaütlemist kui väljakutset ja mõtlesin, kuidas seda teha.
Küsimus polnud vaid ema esitatud väljakutses,
aga ka arusaamises, et mul on nüüd ju Jumal minuga.
Olin kuulnud mitmeid lugusid inimestest, kel' polnud mitte midagi,
kuid keda Jumal varustas imekombel.
Mõtlesin, et lähen Nepali selle rahaga, mis mul parasjagu on.
Olin seal selle aja, mis tarvis,
tegin eksamid ja sain kõigega ühele poole.
Ühtlasi sai ka mu raha otsa,
mistõttu kui oleksin jäänud päeva võrra kauemaks,
poleks mul enam sentigi olnud.
Nii broneerisin tagasisõidu pileti, et jõuda vähemalt tagasi koju.
Tagasi oma ööbimispaika minnes ütlesid sealsed inimesed,
et mulle helistas keegi.
Mõtlesin endamisi: "Kes küll mulle Nepali helistab?"
Olin ju võõras kohas ega tundnud seal kedagi.
Kuid see inimene helistas uuesti.
Tegu oli kellegagi,
kellega olin põgusalt kohtunud oma Nepali reisi ajal.
Ta ütles: "Tule ja ööbi täna öösel minu majas."
Olin öelnud, et lahkun homme,
mistõttu ta kutsus mind viimaseks ööks enda koju.
Läksin ja ta küsis mu käest, kuidas olin leidnud tee Jumala juurde.
Jagasin oma tunnistust jne.
Olin tolleks ajaks juba arst,
mistõttu keegi ei kujuta ju ettegi, et arstil pole raha.
Kõik usuvad, et arstidel on raha.
Ta vaatas mind ja küsis: "Kas sul raha ikka on?"
Kuna ma pole pärit vaesest perest ja mu isal oli raha,
oli mul ääretult ebamugav öelda, et mul pole raha.
Mistõttu ütlesin: "Jaa, muidugi on."
Ta ütles: "Heakene küll siis."
Mina aga tundsin,
et olin oma valetamise peale kaotanud võimaluse,
mis mulle oli antud.
Selle asemel, et öelda, kuidas asjad tegelikult on.
Järgmisel hommikul selgus, et sel mehel on kõva köha,
mistõttu ta ütles, et ta poeg viib mu bussijaama ära.
Ta tuli trepist alla ja ma mõtlesin: "Mu võimalus on möödas
ja ma ei näe teda enam kunagi."
Ta tuli trepist alla, võttis taskust ümbriku
ja pani selle mulle taskusse, öeldes:
"Sa ei saa keelduda, sest see on Jumalalt."
See oli kogemus, mille kaudu kogesin,
et Jumal tõesti tegutseb, kui astud usus välja
ja paned oma lootuse Temale.
See on tõeliselt hea näide,
tänu millele hakkasitegi usus elama ja käima.
Olete läkitanud oma koolist välja mitmeid misjonäre.
Nii India siseselt kui teistesse moslemi maadesse.
Jagage palun midagi selle kohta,
kuidas Jumal on nende õpilaste kaudu tegutsenud?
Kuidas Ta on puudutanud seda piirkonda, kus te kool asub
või kuidas Ta on puudutanud inimesi, kellega te õpilased on suhelnud?
Tooksin siinkohal vaid ühe näite ühe meie õpilase kohta.
Ta oli abielumees.
Tavaliselt me ei võta vastu abieluinimesi,
kuid seekord olime selle mehe siiski vastu võtnud.
Ta tuli me kooli ja läbis selle väljaõppe.
Julgustame oma õpilasi selle väljaõppe käigus
tegema ka koostööd me õpetajatega, kes on misjonärid ja koguduste rajajad
Nii tekkiski sel mehel ja ühel me õpetajal
omavaheline kontakt.
Me aitame luua selliseid kontakte,
me aitame neid
ja õpetame neid usaldama Jumalat ning liikuma edasi.
Nii et, see õpilane võttis ühendust ühe me õpetajaga,
kes oli koguduse rajaja.
Sel õpetajal oli visioon rajada kogudus seni puutumatutesse kohtadesse,
mis on kogu me kooli fookus.
Nad valisid selleks kohaks ühe paiga Põhja-Indias,
kus oli väga vähe kogudusi.
Nii et, me õpetaja ja õpilane jätkasid oma koostööd,
hakates tegema üheskoos jumalariigitööd.
Nad rajasid koguduse ühte kohta, kus polnud ühtegi kogudust.
Tänaseks aga on nad paljunenud
ja põhikogudusest on välja kasvanud mitmeid kodukogudusi.
Üks me teine õpilane läks Indiast väljapoole
ühele teisele moslemimaale.
Ta on olnud seal enam kui aasta,
olles õppinud ära kohaliku keele ning juhtides kogudust seal.
Ühtlasi teeb ta seal ka evangeelset tööd.
Kui tore!
Inimesed, kes pole kunagi midagi Jeesusest kuulnud,
kuulevad Temast
ja võivad õppida Teda isiklikult tundma. - Just nii.
Imeline.
Lõpetuseks aga võiksite te palvetada me vaatajate eest.
Võite anda neile edasi sõna Jumalalt või lihtsalt õnnistada neid,
vaadates kaamerasse
ja lihtsalt palvetades nende eest.
On tõeline õnnistus jagada teiega, mistõttu aitäh kuulamast meid!
Seda enam, et see on mu esimene kord olla Euroopas.
Jumal on tegemas paljusid asju, isegi, et me ei tea kõike, mida täpselt.
Kuid paljud inimesed väljaspoolt Euroopat
on tulemas Euroopasse,
otsides elu.
Samas, kui nad tegelikult vajavad Jeesust.
Me kõik teame, et Jeesus tuleb kord siia maa peale tagasi
ja mitte tühjade kätega, vaid tasudega me tehtud töö eest.
Seetõttu on meil ka siin maa peal olles üks eesmärk.
Me pole siin lihtsalt selleks, et oodata Jeesuse tagasitulekut,
vaid meil on üks eesmärk täita, kuniks Ta tuleb.
Usun, et me ainus põhjus, miks me siin maa peal oleme,
on juhtida nii palju inimesi Jumala juurde
kui vähegi võimalik.
Võite lugeda selle kohta 2. Peetruse 3:9, kus on öeldud,
et Issand ei viivita oma tulekuga,
kuid Ta ootab siiski, et veel paljud võiksid pöörduda ja meelt parandada.
Uue Testamendi kohaselt oleme me kõik preestrid -
me kõik tunneme Jeesust ja oleme kogenud Teda,
teades ka, et ilma Temata pole mingit lootust.
Nii on see iga uskliku vastutus rääkida teistele, kes Jeesus on.
Võid rääkida Temast oma naabritele
või inimestele, keda tee ääres või poes kohtad.
Kus iganes.
Paljud inimesed on omadega kaotsis, tundmata Jeesust.
Nii on see me kõigi vastutus rääkida teistele Jeesusest,
et nad võiks tulla Jumalariiki.
Olge õnnistatud
ja las Jumal kasutada teid juhtimaks paljusid Tema riiki.
Jeesuse nimel, aamen.
Aitäh dr. John Thomas, et külastasite meid.
Rohkelt õnnistusi te teenistusele! - Tänan.
Tõlge: Anne-Ly Raukas