INTERVJUU
Tere tulemast saatesse!
Täna kohtume noore kunstniku David Popaga,
kes jagab meiega,
mida ta on õppinud meie loova Jumala kohta.
Tere tulemast, David! Nii tore, et oled siin.
Tõeliselt tore olla siin.
Saab olema põnev kuulda artisti vaatenurgast
Jumala, usu ja kõige muu kohta, mida oled õppinud.
Mu esimene küsimus on,
kas Jumal on ilmutanud sulle midagi uut enda kohta
nende aastate jooksul, mil oled kunstnik olnud?
Seda siis läbi su kunsti.
Mida võib kunstnikuga õppida Jumala kohta?
Usun, et üks asi, mida olen õppinud, on pöörama tähelepanu.
Mina, kui maalikunstnik
pööran väga suurt tähelepanu väikestele asjadele,
mida teised ehk ei märkakski.
Näiteks siis, kui maalin portreesid.
Kuigi me näeme inimesi iga päev,
ei pane me tähele neid rohkeid pisidetaile nende juures.
Oled sa kunagi maalinud sadat ripsmekarva?
Nii et, olen õppinud pöörama tähelepanu
kõigile neile detailidele, mida elus leidub iga nurga peal.
Soome loodus on kohe kindlasti miski, mis mind lummab ja inspireerib.
Näha näiteks jalutuskäigu ajal, kuidas valgus tabab mingit objekti
ja korraga sa mõistad,
kuidas kogu loomise kord on nii teadlikult sätitud
ja kuidas Jumal ilmutab end nii palju läbi oma loodu ja selle korra.
Teoloogiliselt rääkides on see üleüldine arm.
Igaüks võib näha looduses seda ilu ja korda
ja selle üle pole midagi vaielda.
Ja kunstnikuna on see lausa minu töö,
vaatamata telefonidele ja muudele häirivatele teguritele,
pöörata kõigile neile detailidele suurt tähelepanu.
Jumal on küll nii suur,
aga hoolib samas siiski väikestest detailidest.
Ja see ütleb Tema kohta ikka väga palju.
See on tõesti imeline!
On ju Piibliski öeldud,
et Ta hoolib lausa väikestest varblastest.
Kui palju enam siis veel meist.
Mainisin enne ripsmeid.
Kui üldse mõelda, mis on ripsmete ja kulmude eesmärk?
Ma just hiljaaegu mõtlesin sellele, mis ilma pärast me kulme vajame?
See on Jumala esteetiline hool me eest,
et Ta on kinkinud meile kulmud.
Või miks nad on teatud värvi? Mis selle värvi eesmärk veel on?
Need kõik on sellised lisaasjad,
millel ei pruugi olla sügavamat väärtust,
kuid mis samas kannavad endas Jumala ilu ja au.
Neil pole alati mingit lõppeesmärki.
Me inimestena tahame alati teada, mis on iga asja lõppeesmärk?
Kuid Jumala loomingus pole alati tingimata lõppeesmärki.
Jah, ühtpidi on selleks Jumalale au toomine,
kuid teisalt on see lihtsalt selleks, et olla olemas ja märgata.
Nii tahan ma ka elada - olla olemas ja märgata asju.
See räägib ka sellest,
kuidas ilu ja loovus on olulised Jumala jaoks.
Me keskendume sageli armule ja nii peabki,
sest see on suurim kink Jumalalt, mida eales omada.
Kuid sa näed igapäevaselt ka Jumala seda poolt,
et Ta tahab lihtsalt luua midagi, kuna see on ilus.
Jaa.
Mul tuleb kananahk peale, kui seda ütled.
See on nii sügav.
Mis on selle taga peituv eesmärk?
Nii sageli koguduses või elus tervikuna
me tahame teada, mis on millegi põhjus ja tagajärg.
Näe see juhtus ja siis juhtus see.
Näe, sul on ripsmed! Aga miks? - Ma ei tea.
Või olles suhelnud paljude soomlastega,
kelle juttu ma nüüd juba mõistan, olles olnud ise teie looduse keskel,
et mets ja loodus on nende jaoks kui nende tempel või kirik.
Kuid ma tabasin end mõttelt,
kuna on kevad ja ma käin üha enam ja enam metsas,
et miks see nii sügavalt puudutab me hinge ja vaimu?
Meid mõjutab kogu see ilu, mida ei oska sõnadessegi panna.
Mu naisele näiteks meeldib ookeani avarus.
Kuidas sa seda seletad? Ei seletagi.
Muusika...
Ma võin selgitada nähtavat kunsti, aga kuidas sa muusikat seletad?
Ma ei usu, et teadlasedki oleks seda suutnud.
Või miks meile meeldivad teatud värvid?
See kõik on kui kirss tordil, rääkides Jumala teadlikust tegevusest
Räägi meile pisut rohkem oma tööst.
Sa juba mainisid, et sa joonistad portreesid
ja et Soome loodus inspireerib sind,
mille tõttu kõik soomlased muidugi armastavad sind.
Kuid räägi lähemalt, mida sa teed?
Läheksin pisut oma tausta juurde,
kuigi tean, et räägime hiljem ka mu perest.
Mu isa on kunstnik ja õpetas mind juba väga noorena maalima.
Nii et, olen pidevalt viibinud nö kunstistuudios,
maalides juba 4-5. eluaastast alates.
Nii arendasin oma maalimisoskust, aga tegin samas palju muudki.
Mulle meeldis sport ja õuetegevused.
Mulle meeldis loodus.
Nii et, mu elu oli igati tasakaalus.
Mu isa polnud selline, kes oleks öelnud:
"David, tahan, et saaksid professionaalseks kunstnikuks,
mistõttu pead joonistama-maalima 8-10 tundi päevas."
Mulle ei surutud seda peale,
mistõttu võisin tunda huvi ka paljude muude asjade vastu.
Kuid mida enam hakkasin kunstiga tegelema,
seda enam ma mõistsin, et tahan saavutada sellega midagi.
Esmalt hakkasin rohkem oma keha kasutama,
kuna mulle meeldib sport ja kõik füüsiline.
Ja suurte asjade tegemine nõuab ka head füüsist.
Teiseks aga tahtsin teatud moel olla kontaktis oma publikuga,
mis juhtis mind avaliku kunstini.
Järgnevaks kulus küll mitmeid erinevaid samme,
kuid mingi hetk hakkasin tegelema tänavakunstiga.
Nii olen seda teinud mitmes kohas Soomes,
sh Järvenpääl.
Sellele üleminek oli väga loomulik protsess.
Mu igatsus oli, et mu looming oleks otseses kontaktis mu publikuga
ja kergesti kättesaadav.
Nii nagu metas käimine -
sa lihtsalt lähed, kõnnid ja koged seda kõike.
Nii võimaldas avalik kunst mul maalida suurtel pindadel,
avalikes paikades, mis võimaldas otsest kontakti inimestega,
pluss see pakkus mulle füüsilist tegevust,
nii et ma täiega nautisin seda kõike.
Nii et, sa maalid suurtele seinadele,
aga lood ka samas suuri, imelisi kunstiteoseid metsas.
Sul on mingid suured kangad,
mille puude vahele või üle järvede üles sead
ja neist siis imeilusad pildid maalid.
Püüan seda lühidalt selgitada.
Kõiki neid seinamaalinguid, mida tegin,
sai teha vaid linnas.
Kuid ma armastan Soome loodust,
mistõttu mõtlesin,
kuidas ma saaks neid seinamaalinguid looduses teha?
Ja siis ma mõtlesin: "Aga äkki saangi?"
Tegu pole minu idee või leiutisega, sest seda on tehtud juba enne mindki.
Kuid teised on kasutanud sama meetodit, mida grafiti puhul,
sest ainuüksi pihustatavad värvid jäävad sellele külge.
Materjalina on tegu tsellofaaniga, mida saab osta igast poest
ja mida kasutatakse ka pakkematerjalina.
Firmad pakivad oma asju sellesse, kui neid kuhugi transpordivad.
Nii tõmban mina selle tsellofaani puude vahele
ja joonistan siis pihustatavate värvidega sinna peale.
Ma teen eelkõige portreesid.
See oli imeline, kui seda esimest korda proovisin.
Tegin seda oma ämma-äia suvekodu lähedal
Viitasaarel.
See oli täielik eksperiment.
Mässisin kile puude vahele ja ümber ning maalisin sinna siis selle portree.
Olin pisarateni liigutatud,
sest mu oma töö puudutas mind nii sügvalt.
Samas olin ka uhke selle üle.
Tegin sellest pilte ja puha,
kuid sotsiaalmeediasse üles ei pannud,
kuigi kunstnikuna seda tavaliselt teen,
sest kunstnikud püüavad ikka näidata, millega nad tegelevad.
Kuid seekord ma ei näidanud seda kellelegi.
Kuid siis sattus sinna metsa üks loodusfotograaf.
- Eikusagilt. - Just.
Ja hakkas pildistama neid.
Olin teinud seal metsas, mis oli nii kaugel kõigest, kaks pilti
ja need hakkasid netis kulutulena levima.
Eriti kohalikus väikelinnas.
Need jõudsid uudistesse
ja siis ma tegin paar uut tööd, mis jõudsid samuti uudistesse.
See polnud üldse taotluslik, kuid peale seda on palju juhtunud.
Tänaseks on sellest saanud mu peamine tegevussuund.
Nimetan neid nähtamatute seinte projektiks.
Teatud nurga ja valguse alt vaadates see kile otsekui kaob
ja näha jääbki vaid maalitud nägu.
See on üks lahe viis, kuidas soomlastega kontakti luua,
kuna ma armastan metsa.
Ja samas loovad need portreed kohese kontakti inimestega.
Seal pole isegi vaja midagi selgitada, sest see lihtsalt on seal.
Mainisid enne oma isa, kes oli New Yorgi kunstnik
ja ühtpidi ka kui pioneer,
kes tegi grafitit ajal, mil keegi teine veel ei teinud.
Jaa, see on hämmastav lugu.
Mu isa sündis Rumeenias,
kuid kolis perega New Yorki, kui oli u. 3aastane.
Ta oli raskes seisus, kuna ta vanemad lahutasid.
Tulles võõralt maalt,
püüad kuidagi navigeerida, mis uues kohas toimub.
Nii sattus ta kiiresti New Yorgi karmima elu sisse,
mis tol ajal kätkes endas palju gänge.
Ta sai lapsena endale uue jalgratta, mis pandi hoobilt pihta,
mistõttu ta mõistis juba varakult,
et selleks, et ellu jääda, tuleb võidelda.
Koolis tuli esile tema eriline kunstiand.
Ta pidi kooli jõudmiseks sõitma rongiga,
milles sõites nägi aknast grafiti joonistusi,
mis hakkasid 80'ndate alguses maad võtma.
Valdavalt joonistasid neid 14-15aastased lapsed.
Nii otsustas mu isa seda samuti üks päev proovida.
Jah, see oli ebaseaduslik, kuid kui mõelda, kust mu isa tuli...
Raske perekondlik seis.
Kõik gängidega seotud teemad.
Need olid kõik need asjad, mis teda mõjutasid.
Nii sai mu isast üks esimesi grafiti tegijaid rongides.
Kuid teda ümbritses pisut ohtlik keskkond
ühes oma kuritegeliku olemusega.
Su isa oleks korra isegi ära tapetud?
See oli küll teise olukorra raames; ajal, mil ta koolis hokit mängis.
Tal oli tol ajal pruut, kel oli kombeks hiilida isa koju tagauksest,
äratada isa üles ja öelda:
"Lähme teeme midagi lahedat ja ärme lähe täna kooli!"
Kord aga üks mees jälitas teda, püüdes isa pruuti vägistada.
Mu isa oli juba 16aastaselt hästi suur ja tugev mehemürakas.
Ta kaalus vist oma 160 kg. Ta oli hiiglaslik!
Ta oli enda arust maailma kuningas, tegeledes tol ajal veel ka grafitiga.
Kuid ta tormas siis sellele mehele järele,
kes haaras kruvikeeraja ja lõi sellega isale rindu.
Mu isa oleks ääre pealt surnud, olles kõigest 17aastane.
Kuid peale seda ta süda muutus.
Ehk siis ta pöördus Jumala poole? - Just.
Rääkisid juba sellest, et isa viis sind kunsti juurde
ja sulle meeldis klassikaline kunst.
Kuid siis hakkas sind hoopis seintele joonistamine huvitama
ja su isa oli pisut mures.
- Jaa, see on huvitav!
Isegi paar kuud tagasi oli üks juhus, kus...
Ma ise olen nii elevil
mitte tingimata subkultuurist,
aga võimalusest teha avalikku kunsti.
Isa on manitsenud mind olema ettevaatlik selles osas,
sest ta tunneb inimesi, kes seda samuti teevad
ja kelle eluviis on pisut kahtlane.
See pole igakord kõige elutervem eluviis.
Kuid sa ei taha olla osa sellest eluviisist,
vaid teha kunsti,
samal ajal vesteldes nende inimestega.
On sul lugusid selle kohta,
kuidas sa parasjagu seintele joonistades
oled saanud jagada ka evangeeliumi.
Jaa.
Olin just alustamas
ja otsisin mõnda seina, kuhu joonistada.
Leidsin ühe kohe oma kooli lähedalt,
mis oli vaid üks koht, kuhu oli ametlikult luba joonistada.
Tavaliselt kasutati seda grafiti tegemiseks,
kuid minu valdkond oli klassikaline kunst,
mida olin nii isalt kui ülikoolis õppinud.
Nii et, ma hakkasin Jumalat joonistama,
sirutumas alla maa peale.
Joonistasin kujundeid nagu Michelangelo oma ajal.
See oli huvitav ja täiesti teistsugune kui need grfiti joonistused seal,
mis peegeldasid vahel ka roppusi.
Inimesed, kes tarbisid alkoholi, uimasteid jms., tulid sinna,
kuna neile meeldis selle seina ümbruses aega veeta.
Nii juhtus mitmeid kordi,
et mina joonistasin seal ja inimesed tulid
ning me hakkasime vestlema.
Nad vaatasid mu joonistusi ja me rääkisime Kristusest.
Imeline!
Sest sa ju soovidki kohata inimesi läbi oma kunsti.
Räägi pisut rohkem oma perest, kuna seal on muudki huvitavat.
Su vanaisa elas üle armeenlaste genotsiidi.
Mu vanavanaisa.
- Su vanavanaisa oli armeenlane ja su vanavanemad olid balletitantsijad
Su pere ajaloos on olnud palju tragöödiaid.
On tõesti.
Sellele, et mina võin olla täna nö esimest põlve kristlane,
on eelnenud nii palju igasugu jama, mis on kestnud põlvest põlve.
On olnud palju südamevalu ja kannatusi,
mistõttu minu tunnistus kristlasena
kätkeb samal ajal ka mu isa, vanaisa ja vanavanaisa tunnistusi.
Need on lood, mida vaid mu vanaema teab,
kuid tal on väga raske neist rääkida.
Nii et, kuuleme vaid killukesi sellest, kuidas me vanavanaisa pääses.
Vanaema rääkis alles paar nädalat tagasi,
et vanavanaisa oli väga ilusa väljanägemisega,
mistõttu ta riietati tüdrukuks.
Ta oli tol ajal väike poiss. - Just.
Vanavanaisa jäi tänu sellele ellu.
Kõikidel poistel aeti juuksed maha, aga tema pikad juuksed jäeti alles
ja ta jäi ellu vaid tänu sellele, et ta kupatati tüdrukute sekka.
Hämmastavad lood!
Jumala käsi on kandnud kogu su perekonda,
nii et sina võid nüüd olla esimest põlve kristlane,
olles kasvanud üles ja elades kristlasena.
Mida sa ise arvad sellest Jumala juhtimisest
ja nii kaugele jõudmisest?
Sellest, et oled tänases päevas ja Jumala astja.
See on tõesti imeline!
Ma käisin kristlikus ülikoolis, kus ühel mu sõbral oli prohvetlik and.
Sõitsime kord bussis koos ja ta jäi seal magama.
Üles ärgates ütles ta, et nägi und lahinguväljast,
kus ma olla seisnud täitsa üksinda.
Ja isegi, et ma ise seda ei teadnud,
olla mu selja taga olnud totaalne häving.
Kuid Jumal tahtis, et seisaksin kindlana
ja ka liiguksin edasi kindlana.
See kõik kirjeldas vägagi hästi kogu mu elu.
Ja mine tea, ehk maalin sellest üks päev ka pildi.
Sa peaks, sest see on ju tunnistus!
See tooks au Jumalale.
Räägi pisut ka oma loomisprotsessist.
Oled öelnud, et kuna su vanavanemad olid balletitantsijad,
siis sa kuulad maalimise ajal muusikat,
ise samas kaasa liikudes.
Ühtlasi meeldib sulle inimestega rääkida.
Kuidas kogu see protsess käib?
Kust need ideed sünnivad
ja kuidas kogu see kunstiteos oma kuju võtab?
See kõik on väga intuitiivne
ja ma tänan Jumalat selle eest.
Mul tekkib mingi idee ja...
Vahel saab nalja ka.
Mu naine küsib: "Mida sa ka täna maalid?",
mispeale kui ütlen, mida maalin,
tuleb ta seda hiljem vaatama
ja see on hoopis midagi muud, kui mida talle ütlesin.
See on kohe midagi täiesti teistsugust!
Kogu kontseptsioon võib täiega muutuda,
kui hakkan koha peal joonistama.
Minu jaoks on oluline juba see,
et saan selle kõige keskel olla füüsiliselt aktiivne.
Nii maalides kui värvipudeleid raputades.
Ühtaegu nalja saab ka siis, kui ma avalikes kohtades joonistan.
Sri Lankal näiteks
jäid inimesed seisma ja vaatama, mida ma joonistan,
aga olid ka samal ajal hämmingus, et miks ma seal niimoodi tantsin?
Võib-olla leian selles liiga palju seoseid,
aga mu nimi on David (eesti k. Taavet),
siis Taavet ju ka tantsis!
Ma küll pole mingi ülihea tantsija ja ma ei püüagi seda teadlikult teha,
kuid see on minu viis
väljendada oma kehaga kiitust Jumalale.
Ühtlasi oled võimeline oma kontseptsioone kiiresti muutma,
kuna paned tähele Püha Vaimu juhtimist.
Oled sa kogu selle aja ühenduses Jumalaga?
Jaa, ma palvetan alati enne, kui alustan oma tööga.
Üks asi, mida Taavet Piiblis küsis, oli: "Jumal, millal ma näen Sind?"
Millal ma näen Sind?
Kirjutasin selle küsimuse omale suurelt üles
ja panin oma värvipudelite kõrvale.
Millal ma näen Sind?
See on midagi, mida ma alati alustuseks küsin
ja mis ma usun, on oluline kunsti tegemise juures.
Sest kui Teda näen, saan ka muudetud Tema poolt.
Ja kui ma saan muudetud...
Me meeled peavad saama muudetud ja me ise peame saama muudetud.
Kuid usklikena on see raske me jaoks; see on üks paras lahing.
Seetõttu peangi nägema Jumalat läbi oma joonistamise ja loomise.
Minu jaoks on see tõeline armuand,
kuna mulle õpetati seda juba lapsepõlves.
Nii pole maalimine mu jaoks isegi midagi liiga rasket,
vaid see tuleb loomulikult.
Ma pole pidanud pingutama selle nimel,
vaid ma olen pärinud selle oma isalt
ja olen juba lapsest saati olnud osav selles.
Nii et, see on täiega and.
Ja seetõttu ka, mis iganes on lõpptulemus -
mul pole isegi tunnet, et mina olen selle loonud,
vaid see peegeldab hoopis Jumala loomust
ja lihtsalt tõsiasja, et ma olen vaid kui astja Tema käes.
Ma ei tea, on see mõistetav või ei? - See on igati mõistetav.
Samas me kristlastena arvame tihti,
et kristlik kunst peaks ikka peegeldama
kas Jeesust või mõnda piiblilugu.
Samas on mitmeid kristlastest kunstnikke,
kes arvavad hoopis teisiti.
Nad usuvad, et kui nad kasutavad oma Jumala poolt saadud kunstiandi
loomaks midagi, mis kujutab armastust, rahu vms.,
siis see räägib ka Jumalast ja austab Tema nime,
isegi, kui seal pole kuskil kirjas: "Jeesus on Issand."
Mida sa sellest arvad?
Usun, et seal kulgeb üks habras piir.
Ma ise tegin ülikoolis mõned tööd näiteks Ülestõusmispühade ajal,
kus mul paluti maalida mõne piiblisalmi põhjal.
Nii et, ma olen teinud seda kõike.
Kuid olles täna professionaalne kunstnik,
on mul ka kohustus esitleda sekulaarsele maailmale teatud ilu,
mis peegeldab Jumalat ilma sõnu ütlemata.
Või, ma võin rääkida sõnad juurde, kui kellegagi otsest vestlust alustan.
Kui inimene ütleb: "See pilt on tõesti liigutav,"
saan ma öelda: "Las ma rääkida siia pisut juurde."
Ja nii saan rääkida nii iseendast kui Jumalast.
Nii et, minu jaoks on see kui konks,
mille kaudu luua isiklikke kontakte inimestega
ja jagada nendega pisut oma elu ning tunnistust.
See kõik käib läbi tegude.
Tavaliselt enamus grafiti vendasid trimpavad õlut,
samal ajal, kui ma joon vett.
Nii tekkib kohe küsimus: "Miks tema vett joob?"
"Miks ta sellise teemaga pilte joonistab?"
See äratab inimestes huvi ja nad õpivad mind lähemalt tundma,
mis ma usun on parim viis nendega lävimiseks ja tunnistamiseks.
Millised on su tavapärased kohtumised ja vestlused inimestega?
Neid on kindlasti väga palju,
kuid võid sa jagada mõnda näidet?
Mulle meenub üks kohtumine ajast, mil alles alustasin.
Kohtasin üht naljaka nimega kutti, kelle nimi oli Fanzy.
Ta käis ja kirjutas erinevatele seintele erinevaid tsitaate või luuletusi.
Mina aga joonistasin tookord pilti sellest,
kuidas Jumal sirutub alla maa peale kahe inimese poole.
See oli pisut keeruline teema,
kuid see Fanzy kirjutas selle sama töö alla:
"Kes on Jumal mehele, kes loob?"
Olin varasemalt näinud teda seintele kirjutamas,
kuid ükskord astusin talle ligi ja sain temaga tuttavaks,
öeldes: "Kirjutasid paar nädalat tagasi mu töö alla teksti:
"Kes on Jumal mehele, kes loob?""
Ta oli pisut üllatunud ja ehmunud, et olin ta leidnud.
Kuid hakkasime omavahel vestlema
ja ma jagasin ka temaga lühidalt evangeeliumi,
mida ta teadis natuke nagunii.
See oli väga huvitav kohtumine, mis toimus mitmeid aastaid tagasi.
Lisaks kõigele muule, mida teed, oled sa ka mentoriks noortele.
Meil on vaid pisut aega veel jäänud,
mistõttu mida sa ütleks kellelegi, kes usub endal olevat kunstiandi?
Kuidas ta võiks hakata seda andi rakendama?
See on hea küsimus.
Mulle on juba noorest peale
meeldinud tegeleda endast noorematega.
Oli see siis kunstiga seoses, või koos vibu lasta või kalal käia.
Igakord, kui nägin kedagi endast nooremat,
tahtsin viia ta kokku heade ja elutervete asjadega.
See oli kohe mu loomuses lävida endast noorematega,
kes huvitusid elust ja erinevatest asjadest.
Olen hetkel ühenduses kahe kutiga,
kellele olen tutvustanud filmindust ja fotograafiat.
Nii et, kui nad vajavad ka selles vallas midagi, siis aitan.
Usun, et see on mu and ja mitte teadlik pingutus.
Kuid mis puutub oma kunstianni kasutamisse,
siis sa pead jõudma omadega punkti,
kus sa tõesti tahad näha Jumalat ja näha Teda ka läbi oma kunsti.
See aga eeldab südame muutumist.
Vähemalt mu endaga juhtus nii.
Ma istusin maha ja mõtlesin: "Ma tahan kasutada seda..."
Mitte omaenda auks ja kuulsuseks,
aga su sees peab käima ära üks klõks,
mille tulemusena tahad kasutada seda Jumala auks.
Kui minus poleks seda ära käinud,
poleks ma elu sees hakanud avalikult seintele joonistama
ja ammugi mitte poleks ma täna siin, Soomes.
Sa leidsid oma tee tänu seintele, kuhu siin joonistada
ja siis sa leidsid siit omale naise, mis on juba omaette imeline lugu.
Kuid tore, et oled siin Soomes,
luues imelisi asju nii me metsades kui seintel.
Kuid nüüd palun palveta me vaatajate loovuse eest.
Palugem üheskoos.
Kallis Issand, tänu Sulle kõigi loovate inimeste eest!
Inimesed, kes kogevad juhtimist
peegeldada oma loomingu kaudu Sinu ilu ja armastust.
Julgusta neid enam kui midagi muud omama tugevat tööeetikat.
Jah, Sa oled kogu ilu Jumal, aga Sa oled ka töö Jumal,
mistõttu palun eriti kõigi noorte kunstnike pärast,
et neil kujuneks välja väga tugev tööeetika,
et peegeldada kõiki ilusaid asju Sinus.
Ma palun seda kõike Jeesuse nimel.
Aamen.
Aitäh David, et tulid me saatesse
ja ma soovin kuhjaga õnnistusi su tööde üle,
et su kunst õnnistaks nii palju inimesi kui vähegi võimalik.
Suur tänu!
INTERVJUU
Kuulsime just äsja, mis võib juhtuda,
kui inimene usaldab kogu oma elu ja annid Jumala kätte.
Loodetevasti oli see saade sulle julgustuseks
ja sa leidsid siit midagi uut ka oma ellu.
Soovides toetada TV7 tööd, võid helistada 900 1777 (hind 7. eur),
või teha pangaülekande, leides me andmed www.tv7.ee. Aitäh!
Tõlge: Anne-Ly Raukas