SAMTAL
Ulla Ingman-Ronkainen och Petri Ronkainen -
är musiker som många lärt känna genom TV7:s program.
Vi ska strax få höra om deras liv och Guds ledning.
Välkomna till programmet, Ulla och Petri Ronkainen. - Tack.
När era barn var små sade ni till dem att -
ni aldrig har ett så viktigt möte att -
det inte kan avbrytas om barnet ringer.
Familjens välmående har varit en hjärtesak för er.
Berätta om vilka uppoffringar ni gjort och -
hurdan frukt det burit nu när barnen är fullvuxna.
Jag anser att föräldraskapet -
är en av de viktigaste uppgifter som förunnats oss.
Jag har aldrig hört att någon på dödsbädden skulle ha klagat -
över att de gett för mycket tid och kärlek till sina barn.
Mitt motto har varit att -
ge det bästa av mig själv till familjen och barnen.
Ofta får vi ju också skörda det vi sår.
Jag har inte känt det som en uppoffring utan som en möjlighet.
Det är faktiskt som Ulla sade.
Det är inte så att hon ångrar att hon skulle ha gett för mycket tid.
Ofta... Jag ska berätta ett exempel.
När barnen började komma i puberteten -
hade de kommit med i Helsingfors Salems församlingsgemenskap.
Vi bodde i Veikkola som ligger lite längre bort.
Ofta på fredags- och lördagskvällarna -
väntade vi på dem vid McDonalds två-tretiden på natten.
Ibland var också andra ungdomar med som vi körde hem.
Men inte som en uppoffring utan närmast för att tjäna dem.
Vi ville hjälpa de unga i deras uppväxt.
Ulla, du är individuell terapeut och familjeterapeut.
Hur syns ditt yrke i hur ni vill berätta om Gud och tron?
I mitt arbete har jag sett skuggsidorna, -
hur en osund andlighet kan traumatisera människor.
Om gudsbilden är mycket sträng och skoningslös -
eller läran mycket trångsynt och sträng eller -
mycket skuldbeläggande -
kan det vara ganska skadligt för känsliga människor.
I värsta fall kan också det andliga arbetet driva föräldrarna från barnen.
Vi har velat visa barnen att -
tron är en glad sak som inte förstör livet -
utan för med sig frid, trygghet och lycka och är frivillig.
Inte heller Gud tvingar oss.
Också det att -
Gud är en trygg och älskande Gud.
Detta har vi velat visa.
När vi själva var barn var tiderna annorlunda.
Vi fick lida av rädslor och skuld -
så vi har undvikit det i vår uppfostran. - Ja.
Varje förälder måste ändå möta sin egen mänsklighet och begränsning.
Hur handskas ni med sådana situationer -
då det känns som om man inte kan uppnå -
de föräldraskapets ideal och uppfylla de mått man vill?
Mycket har vi diskuterat och grubblat -
när vi undrat hur vi ska handla.
Vi har båda strävat till att det ibland är bra att se sig själv i spegeln -
eller spegla den andra.
Den egna orken är grunden till allt.
Om parrelationen och man själv mår bra -
orkar man också som förälder.
I synnerhet under åren när barnen är små och man jobbar -
är det faktiskt tungt.
Då måste man prioritera tidsanvändning och resurser -
för det man vill satsa på och gallra bort en del -
om man vill ta väl hand om sig själv och familjen.
Petri, vad kommer du att tänka på om detta?
Ulla uttryckte det bra.
Jag har likadana tankar men kunde kanske tillägga att -
när det uppstår situationer då vi är, kanske inte direkt hjälplösa, -
men känner att något inte fungerar, -
även i vår egen relation, då Ulla t.ex. har bekymmer, så ber vi.
Bönen är inte förgäves.
Det är inte så att: "Vi gör det om vi inte kommer på något annat." Nej.
Gud är nära oss när vi ber Honom om hjälp.
Barnuppfostran, familjeliv och äktenskap är inte så svårt.
Men ibland uppstår situationer när vi ber Gud om vishet och -
vi har upplevt att Gud har hjälpt oss.
Ofta är det ju ens nära och kära som väcker de starkaste känslorna.
Goda men också svåra känslor.
Det väsentliga är hur man handskas med de svåra känslorna -
vare sig det gäller föräldraskap, parrelation, -
sociala relationer eller relationen till Gud.
Närstående människor väcker starka känslor.
Det var en bra åsnebrygga till följande fråga om starka känslor.
Petri, du upplevde underbara saker i ditt barndomshem.
Djup andlighet och trygghet men när du var 14 år hände något tragiskt.
Berätta om det och hur det syntes i ditt senare liv.
Min käre far, en from Guds tjänare, -
blev kallade hem, han avled mycket tragiskt och snabbt.
Han var frisk men dog inom tre veckor.
Han fick benmärgscancer men då var cancervården inte som idag.
Pappas död var ett så väldigt slag för oss att -
jag inte vet hur vi klarade oss men vi gjorde det.
Pappa höll på att bygga ett hus som ännu var halvfärdigt -
och annat sådant.
Om ett sådant dödsfall i dag skulle drabba en familj -
skulle det kanske bearbetas lite annorlunda -
men vi bad och arbetade hårt med huset.
Vi dränkte det kanske i det. Hur det har inverkat senare i livet -
och gett det nya vindar och ledning ...
Fortfarande som 53-åring -
saknar jag min pappa.
Jag kan drömma om honom och gråta mot hans skuldra.
Nu när jag själv är far har det märkts i det att jag -
har jag velat visa båda barnen -
kärlek och godkännande och närvaro.
Det visade min far mig och -
gav mig en referensram som burit mig framåt.
Ulla, hur har du klarat dig under motgångarna i livet?
Hurdan hjälp har du fått av Gud?
Jag har haft mycket lycka och glädje -
men också sorg och ångest.
Min gudsbild har blivit mycket nådigare än den var då jag var barn.
Jag upplever att Gud är min tillflykts klippa och -
alltid den bästa hjälp och tröst.
För Gud kan man berätta även om det svåraste och det smärtsammaste.
Han ser det också utan att jag säger något.
För Gud behöver man inte dölja något.
Jag har aldrig heller sprungit efter mirakel -
eller helbrägdagörare.
Men när mina egna krafter har varit helt slut -
har jag upplevt underbara bönesvar och -
fått fantastiska ord av tröst av människor -
som inte haft en aning om min situation.
Det har varit rätt vård i rätt tid.
Petri, låt oss gå tillbaka till din ungdom.
Hurdan var du som ung troende? Din tro har ju följt dig sedan barndomen.
I slutet av 70-talet blev femtiotalet på modet.
Det var Elvis och rock'n'roll.
Jag hade läderjacka, hårkräm och spetsiga skor -
till mitt yttre såg jag verkligen inte ut som en kristen ung kille.
Men innerst inne var jag verkligen troende.
I skolan höll jag morgonandakter, -
sjöng och berättade om mitt liv.
Skolkompisarna kom och frågade: -
"Pete, är det sant att du verkligen är troende?"
Det ledde till goda diskussioner -
och i själva verket blev det väckelse i vår skola.
Där fanns många troende lärare -
som på tjänstens vägnar bad för skolan och eleverna.
Många elever kom till tro.
Radikalt onda gängmedlemmar gav sitt liv till Jesus.
Det var en strålande tid.
Uppmuntrande.
Ni fann varandra i mitten av 80-talet.
Vad var det ni blev förtjusta och förälskade i hos varandra?
- Vem börjar? - Damerna först.
Vi kände varandra redan tidigare men när Pete började -
ta kontakt med mig blev jag sakta förtjust i honom -
när jag lärde känna honom bättre.
Och småningom övergick förtjusningen i kärlek.
Pete var ju en snygg och manlig troende pojke och ingen mes.
Mycket social och känslig, flitig, -
händig och ansvarsfull. Han påminde lite om min far -
som var mycket viktig för mig.
Och vad blev jag förtjust i? Naturligtvis Ullas skönhet.
Hon är fortfarande vacker.
Jag blev förtjust i Ulla för att hon var, kanske inte min motsats, -
men om jag var hurtig, glad och vild -
var Ulla behagligt balanserande.
Ulla sade att kärleken föddes småningom.
Andra eller tredje gången när -
jag i flottans uniform kom för att hämta Ulla -
tog jag djärvt Ullas hand under promenaden och sade: -
"Ulla. Jag älskar dig."
Ulla promenerade vidare och sade: "Jag älskar inte dig ännu."
Så gick det till.
- Du backade ändå inte. - Nej, vi fortsatte.
Ända tills idag har kärleken, högaktningen och samlivet burit.
- Vilket inte är någon självklar sak idag.
Långa parrelationer och äktenskap börjar vara sällsynta.
Hur har ni fått ert att hålla?
Säkert har vår gemensamma tro, -
en gemensam värdegrund och Guds välsignelse varit viktiga -
men också det vi själva strävat till.
Jag tänker att familjeliv och äktenskap -
blir sådana som vi skapar dem.
Båda har sitt ansvar för hur vi behandlar varandra -
och vad vi gör tillsammans.
Vad vi säger eller lämnar osagt.
Vi har gjort många saker tillsammans och är varandras bästa kompisar.
Naturligtvis är kärlek och högaktning -
mycket viktigt varje dag.
För mig som man är det ytterst viktigt att -
jag får känna att Ulla högaktar och uppskattar mig.
Det är som ett ömsesidigt bränsle.
När jag älskar Ulla och hon är mitt livs viktigaste människa -
är det lätt för henne att uppskatta och högakta mig.
Och omvänt är det lätt för mig att älska Ulla -
när hon högaktar mig.
Det är en cirkelrörelse som varje dag bör upprepas.
Om jag inte vill älska Ulla och -
inte betrakta henne som den viktigaste människan -
blir det allt svårare för Ulla att högakta och uppskatta mig.
Och vice versa.
I Bibeln finns det helt strålande exempel på och råd om detta.
Fantastiska exempel på -
hur vi helt enkelt ömsesidigt kan högakta och -
uppskatta varandra.
Det är ändå ingen dans på rosor för någon.
I varje parrelation ingår utmaningar och gräl.
Man borde sträva till, och vi håller på att lära oss, -
att gräla och lösa problem på ett konstruktivt sätt.
Med varierande framgång. Ibland lyckas vi bättre, ibland sämre.
Naturligtvis också att kunna be om förlåtelse när man gjort fel -
och att förlåta.
De är viktiga saker.
Vi kunde säkert prata om det här i minst en timme.
Och kanske det att när jag blir upprörd, -
jag blir lätt upprörd och brummar till, -
att jag då ber om förlåtelse och inte bara låter det vara.
Det har visst också hänt att jag sovit över bekymren och -
på morgonen har det varit en ny dag med nya möjligheter.
Men att inte bara lämna det och vara sur vecka ut och vecka in.
När barnen fortfarande var hemma och det blev gräl -
och vi sade otrevliga saker -
bad vi om förlåtelse också i barnens närvaro.
Jag kramade Ulla och bad henne förlåta det jag gjort eller sagt.
På samma sätt också med barnen.
Vi bad dem om förlåtelse när något -
inte gått som planerat.
Det skulle vara trevligt att ibland -
skicka den andra på reparation, men så fungerar det ju inte.
Båda borde kunna se sig i spegeln -
och ibland också ge efter.
Om man själv gör sin andel bra och vill arbeta på äktenskapet -
är det en bra utgångspunkt men -
människan kan också lätt förstöra parrelationen alldeles ensam.
Ni har en gemensam sysselsättning eller snarare en kallelse, musiken.
Berätta om hur ert gemensamma musicerande började -
och till vilka alla intressanta platser det fört er.
Utan att vi visste om varandra -
sjöng Ulla som barn i radions barn- och ungdomskör och -
jag i kören Cantores Minores.
En morsdagskonsert anordnades i Finlandiahuset -
där vi båda ovetande om varandra sjöng.
Jag torde ha varit nio år och Ulla sju.
Det som en skämtsam sidokommentar - men så började det.
Det var kanske i Salems ungdomskör -
där det började mer genom musiken och sången.
Vi hade olika ensembler -
men sedan utformade sig Ulla och Pete till den bästa.
Övningarna kunde hållas hemma när vi ville och när det var bäst.
Vi behövde inte ringa och fråga när det passar för andra.
Och vart har kallelsen fört oss?
Skämtsamt kunde jag säga att vi är -
lite liksom små ambassadörer i församlingen.
Mini-ambassadörer för Israel.
Vi besöker många olika församlingar -
och har ett program som heter "Det utvalda och förföljda folket" -
där vi berättar om Israels 4000 år på 1,5 timme -
i ord, toner och bilder.
Jag tror att det är en sådan sak som ...
Givetvis finns det också andra tillfällen ...
Jag tror att det är sådan grej som också i framtiden -
är som en spjutspets för det som vi vill föra fram i församlingen.
Vi har musicerat i Europa på många platser, i Israel -
i messianska församlingar, på hotell, -
trädgårdsfester och många andra platser.
Musiken har fört oss till studior -
radioprogram, TV och vi har gjort ett flertal CD-album.
Det har varit underbart att tillsammans musicera och jobba.
Jag måste berätta om en israelisk musiker som vi känt tre år -
som genast sade att han inte har någon kontakt med Gud.
Att han inte behöver någon Gud, men -
idag har vår vän blivit en messiansk jude genom musiken.
Han läste också första gången Bibeln -
och gjorde låtar åt oss ur den.
På så sätt fann han så småningom genom musiken vägen till Gud.
Så ska vi ta en titt på framtiden.
Vad tror ni väntar er där?
Kallar Gud er kanske till någon uppgift eller -
i någon specifik riktning? Hur upplever ni det?
Jag uppfattar det så att ingen riktigt vet vad framtiden för med sig.
Givetvis hoppas och ber jag att vi skulle få ha många gemensamma år -
och få tjäna Gud och vandra enligt Hans vilja -
var än vår plats må vara.
För tillfället är det bra så här.
Ulla nämnde de viktigaste sakerna.
Jag vill inte kalla det en begränsande faktor -
men min sjukdom är en bromspedal.
Med den har jag fått kämpa och -
ibland är har vi varit tvungna att inhibera våra evenemang -
på grund av den.
Gud vet allt och -
vart Han vill leda oss.
Vi vill vara redo.
Jag måste lämna arbetslivet på grund av min sjukdom -
och Ulla har skämtsamt sagt: -
"Pete, minns du när du som ung bad att få vara i Guds rikes tjänst.
Är inte detta nu det? Du får vara i Guds rikes tjänst.
50-60 församlingsbesök i året.
Är inte just det en tjänst i Guds rike?"
Uppenbarligen har ni alltid de hebreiska sångerna med er.
Finns det något mer som ni skulle vilja göra genom dessa sånger?
Jag säger alltid till Pete när det före uppträdandet -
känns tungt och jag känner mig oinspirerad -
att jag ändå efter tillställningen känner mig salig -
och att jag älskar det vi nu gör.
Jag vill gärna, -
om det finns behov, -
vara med i detta eller -
också något annat som det är meningen att jag ska göra.
På något vis känner jag att -
ibland har man en vision och syn -
och ibland ska man vara trogen i det lilla och göra det man gör nu.
Herren vet.
Är det hebreiska språket särskilt viktigt för er?
Vi har ju många av era sånger på TV7.
Hurdan relation har ni till språket?
Jag kan säga att det är mitt hjärtas språk.
Som alldeles liten lärde jag mig -
mina första ord på hebreiska genom att läsa på hotellets frukostservett.
Där började det men jag har studerat alltför lite men -
de hebreiska sångerna har gripit mig.
Speciellt de andliga psalmerna -
som vi till vår överraskning märkt att -
finländarna tycker om men i Israel såväl judiska ateister, -
som sekulära, ortodoxa och messianska judar -
som alla är av olika åsikter om dessa saker.
De berör alla så det är en bra kontaktyta.
Ullas hebreiska uttal är utmärkt.
Studiomusikern jag nämnde bad genast Ulla vokalisera en sång.
Han sade att hon uttalar hebreiska mycket vackert.
Jag kan berätta att vi t.o.m. blev -
kallade till Israels uttagning till Eurovision Song Contest -
men vi lyckades inte få tiderna att passa med flygtidtabeller och så.
Ulla uttalar hebreiskan mycket vackert.
Det är helt säkert.
Fint. Ulla och Petri, alldeles kort till slut.
Hur skulle ni vilja uppmuntra TV7:s tittare?
Ni kan säga det rakt in i kameran. Sådant som ni har på hjärtat.
Jag vill säga att -
vi ska komma ihåg att Gud är vår tillflykt och -
att Jesus ber för oss i himlen.
En mäktig förebedjare.
Jag skulle vilja säga till unga fäder -
att trots de bråda åren tillbringa -
tid med era söner och satsa på era döttrar.
Till oss äldre pappor säger jag att -
också vi kan hålla kontakt med våra egna unga.
Och låt oss älska vår hustru och visa henne kärlek.
Hon är den viktigaste människan i vår familj.
Gud välsigne er alla.
Tack, Ulla och Petri.
SAMTAL
Stöd TV7! I Finland ring 0600 10070. Samtalet kostar ca. 12 euro.
Stöd Himlen TV7! I Sverige: Korsets stöd, PG 97572-2
Swisha din gåva till 123 677 9300
Översättning: Carl Westermarck Himlen TV7