SAMTAL
Pastor Colin Dye har förestått Kensington Temple -
i det mångkulturella London i över 25 år.
Under åren har Gud lärt honom att kommunicera effektivt -
med olika människor och kulturer.
Välkommen till programmet, pastor Colin Dye. - Tack.
- Det är ett stort nöje att ha dig här hos mig.
Våra tittare känner till dig som Kensington Temples huvudpastor.
Tusentals har lyssnat till din förkunnelse även på Himlen TV7.
Men jag vill ta oss till början. Du föddes i Kenya -
och tillbringade en del av din ungdomstid även i Australien.
Hur har din barndom format ditt liv? - Som du sade föddes jag i Kenya.
Väldigt snart efteråt flyttade vi till Tanzania -
på grund av självständighets- rörelsen och slutligen till Australien -
där jag växte upp innan jag for till Storbritannien för första gången.
Så jag antar att dessa tidiga år har format mig -
för jag kom i kontakt med många olika kulturer -
och insåg att alla inte är likadana -
och att vissa av de saker som intresserar mig mest -
med andra människor är deras olikheter, saker som gör dem unika.
Då jag lärt mig uppskatta detta överfördes detta till min tjänst -
senare i livet i denna fantastiska multikulturella församling i London.
Den tanken är så fin, att du är intresserad av varje persons unikhet.
Senare blev du kristen men hade du någon barndomserfarenhet av Gud?
Min mor var och är ännu anglikan, -
hon låg nog bakom hälften av alla goda gärningar i den delen av världen.
Hon tog med oss till gudstjänsterna och försökte engagera oss.
En sak jag var med om var att jag gick med i kyrkokören.
Jag är ingen sångare, men körledaren upptäckte att det var jag -
som fick alla andra att sjunga fel, så de sökte ett annat sätt -
att försöka engagera mig. Jag hade börjat med dansträning -
vid just den tiden, jag var tio år, så de lät mig dansa i kyrkan -
medan alla andra sjöng. Så så är det, allt sker av en orsak.
- Det måste ha varit något nytt i en anglikansk kyrka, att någon dansar.
Så du påbörjade en framgångsrik karriär -
som balettdansare vid Royal Ballet i London när du for till Storbritannien -
men sedan hände något som fick dig att lämna allt bakom dig -
och börja din mission. Vad hände?
- Jag var arton år när jag mötte Kristus -
och något av min tidiga bakgrund med kyrkogudstjänster föll på plats -
i en personlig relation med Kristus.
Jag tänkte genast att jag måste tjäna Honom.
Jag kände en riktigt stark kallelse att göra det, -
men jag var arton, jag gick fortfarande i kungliga balettskolan -
och hade ännu inte tagit examen och kloka kristna hade gett mig rådet -
att stanna där jag var så att jag kunde växa och mogna -
för vid den tiden tyckte många kristna att dans var syndigt, -
och att man måste lämna det, men dessa kristna var visa, de sade: -
"Nej, du behöver vara där, lära dig att vara ett vittne, utvecklas och växa -
och bli lite mer mogen innan du tar ett så radikalt steg."
Men jag kände kallelsen ända från början.
Jag är dock så glad att jag dansade professionellt i tre år -
det var underbart. - Vad övertygade dig till slut -
om att bli en kristen, för du sade att det skedde en stor förvandling -
i ditt hjärta, kan du berätta om detta också?
När jag kom till London var jag 16 år, dansade och tränade, något fattades.
Svårt att förklara. Jag antar att min dans på ett sätt var ett sökande -
efter syfte och mening. Det var inte bara att göra dansstegen.
Jag var alltid intresserad av vad poängen var, jag letade efter något.
Syfte var en stor grej för mig. Och när jag hörde det tydliga evangeliet -
för första gången, att Gud har en plan och ett syfte för våra liv -
var det de mest fantastiska nyheter, jag ville berätta för alla i världen -
att det finns mening och syfte, det finns en Gud som är tillgänglig, -
som man kan ha en relation med.
- Sedan började du din tjänst och började växa i tron.
Vad är din största personliga uppenbarelse i relationen med Gud?
Personligen tror jag att det var att växa in i denna djupa förståelse av -
att Gud älskar mig, som jag är, för den jag är. Trots allting.
För du förstår, det kristna livet handlar ofta om vad vi behöver göra -
för att förändras, att Gud vill att vi ska förändras, -
sluta göra saker som vanärar Honom, och om vi förändras för att vi tror -
att Han ska älska oss mer, så har vi förlorat evangeliet.
Men i den stund vi inser att Gud älskar oss som vi är -
och den kärleken drar oss till att bli mer lika Honom, -
utifrån kärlek och relationen, då tror jag att vi har evangeliet.
Detta är verkligen evangeliet: Gud älskar oss som vi är -
men Han sände Jesus så att vi kan bli den sorts person som vi alltid -
har drömt om att vara och den sorts person Gud avser att vi ska vara.
- Du har också sagt att dopet i den Helige Ande -
var ett stort tillfälle i ditt kristna liv. Hur formade detta dig?
Dopet i den Helige Ande var för mig en verklig, personlig erfarenhet -
av Guds kärlek i mitt hjärta. Jag säger inte att jag inget kände -
fram till den tidpunkten, eller att kärlek bara handlar om en känsla -
jag tror att ett starkare ord är "övertygelse", -
att veta att Gud verkligen älskade mig och veta att Han accepterade mig.
Visshet om att detta inte hade något att göra med mina goda gärningar, -
om jag var en god person eller inte. Det var bara Hans kärlek -
som gjorde mig godtagbar för Honom och detta var en djup känsla -
av personlig tillfredsställelse, och, tror jag, kraften, känslan av kraft -
alltså en andlig kraft som kommer utifrån denna övertygelse.
Att veta att Gud är verklig, att Han verkligen har godtagit dig och mig -
för dem vi är och att vi därför har goda nyheter att dela med människor.
Ingen måste nå en viss standard som imponerar -
för Jesus har betalat priset för oss alla.
Du har blivit överöst av Guds kärlek -
men så hände även en väldigt sorglig tragedi i ditt liv -
för när er dotter var i tonåren förlorade ni henne.
Hur påverkade denna erfarenhet din tro -
och hur du såg på Gud och Bibelns löften?
- Det var en väldigt svår tid för Laura, vår dotter, dog när hon var 16 år.
En medicinsk felbedömning vid hennes födelse -
gjorde henne svårt hjärnskadad. Hon kunde aldrig tala eller gå -
och hade egentligen inget sätt att uttrycka hur svår hjärnskadan var.
Att se smärtan och pressen på vår familj, -
min fru vårdade henne dygnet runt.
Under den tiden stödde hon min internationella tjänst -
där det under denna tid skedde så väldigt många mirakel, som jag bara -
kan kalla helandemirakel, men ändå fanns denna smärta i vår egen familj.
Och jag tror att detta förde in mig i en ny värld med Gud -
att det inte handlar om ett fordrande.
Det handlar inte om vad Gud kan ge till oss för att göra våra liv bekväma.
Det handlar om att känna Hans närvaro.
Ibland mer fullständigt i de svåra och smärtsamma tiderna -
än i de tider då allting går bra. Det är väldigt svårt att beskriva -
men sättet den Helige Ande kom nära oss som familj, mitt i smärtan, -
- jag säger inte att det var lätt - eller att jag skulle önska någon detta -
men att samtidigt veta att Gud är med och man måste inte alltid få ett "ja" -
från Gud för att veta att Han älskar en.
Vi får inte alltid alla våra böner besvarade på det sätt vi önskar.
Vi kan lita på Honom, erfara Honom och ha större medlidande med andra -
när vi går igenom dessa tider av tester och prövningar.
- Det är stor vishet i dina ord, och jag kan bara föreställa mig -
hur detta också har hjälpt din församling, -
visheten du har tagit emot genom denna erfarenhet.
Din tjänst är huvudsakligen i London, den är såklart överallt i världen -
men om jag först tänker på London, så är det en stor stad i Europa -
och det som sker där påverkar oss alla. Där har skett många tragedier -
och terrorattacker de senaste åren med mycket lidande.
Vad har Gud sagt till dig om dessa händelser i London?
- En sak vi måste inse är att det finns människor som vill skada oss.
Som inte respekterar västvärldens levnadssätt -
och vill genomdriva sin egen livsstil och det enda svaret på detta -
är den kärlek och frid som verkligen kommer från Gud.
Så det vi har upptäckt är att ju fler religiösa extremister det kommer -
och ju mer befolkningen ställs inför den här sortens splittring -
och oenighet desto mer måste vi testa och utvärdera våra egna värderingar.
Och för oss i den kristna församlingen är det en fantastisk möjlighet -
att kunna få predika som i vår församling i Kensington Temple.
Vi har människor från över hundra olika nationaliteter och där finns -
folk från Mellanöstern liksom från olika delar av Afrika och Asien.
Det finns ett sätt på vilket vi kan leva tillsammans och vara tillsammans -
- i Kristus - som är den som verkligen förenar oss -
och får oss att uppskatta varandra, inte trots våra olikheter -
utan ibland på grund av våra olikheter. Så det är detta budskap vi känner -
som en kristen församling i London att vi kan belysa -
mer än att bara försöka bevisa för folk att "vi har rätt och de har fel".
- Hur mår London och Storbritannien andligt sett, enligt dig?
I vilken riktning går andligheten i London och Storbritannien?
Det är svårt att beskriva för å ena sidan ser jag -
att samhället går längre och längre bort från Kristus, -
där våra regeringsledare vänder sig till ett mer sekulärt program, -
kristendomen är väldigt kritiserad och det har blivit svårare och svårare -
för oss som troende, särskilt bibel- troende troende att stå upp för vår tro.
Men vi har fortfarande många rättigheter och privilegier -
i vår brittiska konstitution att tala och stå upp för evangeliet.
Så vi är fortfarande starka. Något annat som jag finner intressant -
är att människor är mer och mer öppna för evangeliet.
Vi gör mycket gatuarbete, vittnar och delar evangeliet på gatorna -
och jag skulle säga att 50 % av samtalen vi har på gatorna, -
jag menar seriösa konversationer, jag pratar inte om när människor -
bara passerar förbi, utan när människor börjar engagera sig -
då ger ca 50 % av dessa personer sitt liv till Kristus där och då på gatan.
Så det finns en hunger och en öppenhet -
förutsatt att vi kommunicerar på ett relevant sätt för dem vi talar till.
- Exakt, och du har stor kunskap om att kommunicera på ett relevant sätt.
Kan du ge oss råd om hur vi på ett relevant sätt -
kan kommunicera evangeliet till människor som inte tror på Kristus, -
oavsett om de är ateister, sekulära, muslimer eller religiösa.
- Jag tror att detta är viktigt, jag hörde ett talesätt: -
"Man kan inte evangelisera dem man bekämpar."
Vi ägnar större delen av vår tid med att bryta ner fördomar -
så sitter jag med en grupp människor, kanske på ett café, kanske i London -
eller i Europa och börjar samtala och de frågar vad jag arbetar med -
så svarar jag inte genast: "Jag är pastor och leder en församling."
För då placerar de mig automatiskt i ett fack så jag talar om några -
av de andra saker som intresserar mig, att jag är professionell dykare, -
författare, jag gör många saker, producerar musik, sådana saker.
Då bryts barriärerna ner och sedan lyssnar jag på dem -
och jag är genuint fascinerad av vem de är, vad de tycker, -
vilka idéer de har, jag lär mig alltid något av vad de berättar -
men förr eller senare uppstår en anknytning -
och när den finns är det så lätt att fortsätta tala om djupare saker.
Men ofta behöver man bryta ner bilden de har -
av att kristna är intoleranta, kärlekslösa, självgoda -
och fulla av fördömelse. Men i den stund de inser -
att du genuint bryr dig om dem och är genuint intresserad -
så öppnar de upp sig och efter en stund blir det bara så spännande.
- Trots att vi har en liknande situation här i norra Europa -
så ligger Storbritannien långt före med mångkultur -
och ni har fler muslimer som kommer från olika länder.
Hur tycker du att man bör nå och bemöta en muslim med evangeliet?
- Jag tror att något av det viktigaste är att välkomna människor -
in i våra hem, lära känna dem. Jag kan dra flera paralleller.
På 60-talet kom många till Storbritannien från Västindien -
för att jobba och de församlingar som stängde dörrarna för de människorna -
skapade en stor klyfta. Och de brittiska familjer som talade illa -
om färgade personer skapade klyftor, som vi försöker överbrygga än idag.
Så det jag tror är viktigt är att välkomna människor för vad de är.
Att acceptera dem för vilka de är. Kan man välkomna människor -
uppskatta och lära känna dem - det välkomnandet bryter ner -
många barriärer och det kan faktiskt också bli en bro -
för att få dela något om din världsbild och vad du tror.
Vad som gör livet meningsfullt för dig.
I Kensington Temple har ni en vision att bemöta landets kulturella jättar.
Vilka är de viktigaste värderingar du upplever just nu att vi måste möta?
Och vilket budskap behöver vi ge istället?
En sak jag tycker att vi kämpar mot i hela Europa -
är tanken att religion och religiös tro bara är en fråga om åsikter.
Med andra ord är den inte saklig och att det egentligen är oviktigt -
om den är sann eller inte, den är en personlig åsikt -
och därför kan man egentligen inte försvara den offentligt.
Vilket är ett subtilt sätt att knuffa ut kristen sanning -
och kristna värderingar till samhällets utkant.
Så en av de saker jag tycker är viktigt är att varje kristen utvärderar sin tro.
Sokrates, den store filosofen sade: -
"Ett icke utvärderat liv är inte värt att leva" -
och jag tycker att en icke utvärderad tro inte är värd att ha.
Varför tror vi det vi tror? Är det bara vår personliga åsikt?
Är det bara ett synsätt, hjälper det oss bara att bli väl till mods och lyckliga?
Nej: är det sant!? Är Jesus sanningen så är Han sanningen för alla.
Men många kristna backar in i ett hörn och är inte redo att öppet stå upp -
och göra trosuttalanden, av rädsla för kritik -
och de vet inte riktigt hur man svarar människor som ställer frågor.
Så det är viktigt att utrusta troende -
att stå upp för sin tro var de än är i samhället.
- Det är fascinerande. Du är väldigt bekväm med olika kulturer -
men du är också en artist. Hur märks detta i ditt sätt att leda församlingen?
- Jag tror att du måste fråga andra människor, för jag bara gör det.
Jag tror att...när jag var dansare minns jag en föreställning -
på en viss teater där jag gjorde huvudrollen.
Jag såg ut genom omklädnings- rummets fönster och såg människor -
ställa sig i kö och komma in på teatern för att se mig dansa.
Jag tänkte: "Jag vill lära känna dessa människor. Jag vill inte bara -
att de ska se mig dansa, jag vill knyta an till dem på något sätt."
På många sätt har jag det nu. Möjligheten att knyta an -
och upptäcka vilka de är och ta emot från dem.
Det är glädjen för mig med kristen tjänst så jag antar, på sätt och vis -
att det är länken mellan kreativiteten i scenkonsten -
och presentationen i kristen predikan och undervisning.
Så min församling säger om mig att "man kan ta mannen från teatern -
men man kan inte ta teatern ur mannen" -
men jag vet naturligtvis inte alls vad de menar. - De har säkert helt rätt.
Du har lett din församling i mer än 25 år. Vad ser du i din framtid -
i din personliga tjänst? Vart är den på väg?
- Jag vill knyta an till millenniegenerationen.
De som finns utanför församlingen, i församlingens periferi.
Och helt uppriktigt, vad vi än gör... Därför är TV-mission så viktigt -
för det når människor som normalt inte knyter an till kyrkobyggnader -
men allt vi gör, eller det mesta av vad vi gör når inte dem.
Så jag söker sätt att nå människor på genom personliga kopplingar -
genom sociala medier och genom att utveckla nätverk och grupper -
med sådana som inte nödvändigtvis är redo att nu gå med i en församling -
men vill prata om livet och syftet, och sådant som intresserar dem.
Jag utvecklar modeller och kallar det "avant l'Eglise" -
utifrån mitt arbete i Frankrike: "förkyrklig", detta fascinerar mig.
Denna generation har en hel del att lära oss, så jag går i den riktningen.
Du har mött dessa människor. Beskriv några av dessa möten.
Till exempel säger jag så här till dem när vi möts och diskuterar: -
"Varje åsikt du har är acceptabel. Du får säga vad du än vill säga -
men du måste backa upp det. Och jag kan säga vad jag vill -
men jag måste backa upp det." Men eftersom detta är en kristen grupp -
eller "förkristen grupp" så reserverar jag mig rätten att få presentera -
det kristna perspektivet, jag måste försäkra mig om att jag kan göra det.
Jag har aldrig behövt använda den rätten. Det kommer alltid upp.
Jag är så genuint fascinerad att höra vad de har att säga.
Deras åsikter, var de kommer från. Jag ber dem att ge all sin kritik -
av kristna och kyrkan, vad som har gått fel. Jag har lärt mig så mycket.
När vi delar på ett sådant sätt byggs broar och en bit i taget öppnar det -
för mer och mer av Jesu budskap. - Du har också ett projekt i Brasilien.
Det finns lite tid kvar så du kanske kan berätta lite om det?
- För ungefär 20 år sedan i Brasilien, tjänstgjorde jag mycket där -
i Jesusmarschen, mycket TV-arbete så jag blev ganska känd i Brasilien.
Men nu, 20 år senare talar jag till barnen till dessa föräldrar.
De är människor i 20-årsåldern och de tänker inte som sina föräldrar.
De är faktiskt väldigt nära att vända kyrkan ryggen helt.
Så jag far omkring i många olika delar av Brasilien och filmar intervjuer -
där jag frågar unga människor vad de tycker om kyrkan och evangeliet.
Sedan börjar jag använda en del av deras egna idéer -
för att dra dem tillbaka till Kristus för jag tror att om vi kan konstruera -
en församling, ett sätt att "göra gudstjänster" som är mer öppen, -
mer interaktiv och mindre traditionell, men fortfarande har kvar evangeliet -
så kan vi vinna den generationen.
Det var lite om min sociala media-verksamhet i Brasilien.
Ja, du nämnde att TV-arbete är viktigt och att din församling -
även samarbetar med kristna TV-bolag och medier.
Hur tror du att församlingar här i Finland, Estland, Sverige -
kan arbeta mer med kristen media?
- Jag tror att en av de viktigaste sakerna -
är att inse att all kommunikation är dubbelriktad.
Och när kristen TV först började utvecklas i Storbritannien -
såg folk möjligheten att nu kunna nå ut och berätta och berätta.
Det är bra, vi måste berätta, men vem lyssnar?
Och hur får man folk att lyssna? Så jag tror på det interaktiva sättet -
att kunna ställa frågor till folk och sedan svara på frågorna de ställer.
Så istället för att bara sända och predika för massorna -
hitta sätt att bygga broar och kommunicera åt båda håll -
så diskussionsprogram är väldigt bra på TV.
Inte bara predikan och utsändningar utan diskussioner, interaktion.
Och med TV:s allseende öga har man förstås möjlighet att gå ut -
och fånga bilder och berättelser från människor runtom i världen.
Där tror jag att bron mellan TV och församlingar verkligen fungerar.
Tack så mycket, Colin för denna fascinerande intervju.
Nu har du möjligheten att dela något med tittarna, -
som du upplever att Gud vill dela med dem.
En av de saker jag vill berätta är att Gud har gjort oss alla till Guds avbild.
När jag reser omkring i olika kulturer -
och träffar människor med olika erfarenheter har jag lärt mig något.
Det finns "ovanför-ytan-livet" och så grejerna som pågår härinne.
Och kan vi lära oss att lägga åt sidan några av de yttre sakerna -
och kommunicera med människor utifrån våra hjärtans djup -
då upptäcker vi saker vi har gemensamt.
Gamla människor, yngre människor, svarta människor, vita människor.
Människor från Mellanöstern, människor från Sydasien.
Många olikheter, men djupt härinne har vi samma hjärta.
Vi är alla skapade till Guds avbild och vi längtar efter samma saker.
Detta är de djupare sakerna i mänskligt liv, -
exakt här som Gud talar, så öppna upp för varandra.
Tala på djupet, glöm de ytliga sakerna, sök de djupa sakerna.
Där kommer du att upptäcka Guds närvaro -
och Gud kan använda dig till att nå andra människor. Och vem vet?
En dag blir du själv en kommunikatör för Jesus, det är vad allt handlar om.
Underbart, tack! Jag vill bara önska mycket välsignelse och många nya -
kreativa idéer från Gud till din tjänst. - Tack. Gud välsigne dig också.
Vill du stödja översättningsarbetet? I Sverige: Swisha 123 677 9300.
I Finland: ring 0600 10070 (10,01 EUR + lna)
Översättning: Åsa Eriksson Himlen TV7