Erikoisvieraamme tänään on Dov Segev-Steinberg, -
Israelin Suomen- ja Viron-suurlähettiläs.
Tervetuloa ohjelmaan, lähettiläs Segev-Steinberg! - Kiitos.
Tulitte Israelin Suomen- ja Viron- lähettilääksi syyskuussa 2016.
Miten kuvailisitte Israelin ja Suomen suhdetta?
Meillä on erittäin hyvät suhteet.
Suomi oli ensimmäisiä maita, -
jotka solmivat suhteet Israelin kanssa.
Suhteet ulottuvat vuoteen 1949. Israel perustettiin vuonna 1948.
Siitä asti suhteet ovat olleet hyvät.
Teemme hyvää yhteistyötä monilla aloilla, -
puhuttiinpa sitten taloussuhteista, matkailusta tai poliittisista suhteista.
Suomi on kannustava ja ystävällinen.
Meillä on monia yhtäläisyyksiä, -
eikä ainoastaan lippumme väreissä: sininen ja valkoinen.
On myös muita yhtäläisyyksiä. Molemmat maat ovat pieniä.
Asumme myrskyisällä alueella ankarassa naapurustossa.
Taistelemme selviytymisen ja olemassaolon puolesta.
Yritämme luovia. Suomen ja Israelin historiassa on monia yhtäläisyyksiä.
Siltä pohjalta voin sanoa, -
että vaikka olen uusi lähettiläs, ollut täällä vain kymmenen kuukautta, -
tämä minulle on ilo ja kunnia.
Rakastuin maahan sillä sekunnilla kun saavuin tänne.
Tehtävässä on valinnanvapautta.
Me haemme virkaa. Hallinto ei määrää meille maata.
Virkaa haetaan.
Hain Suomeen viime vuonna, -
kun kotimaan jakso päättyi.
Olen diplomaatti. Olen toiminut ulkoasiainhallinnossa 35 vuotta.
Hain Suomeen.
Oliko siihen jokin erityinen syy? - Oli. Miksi juuri Suomi?
Syitä oli useita.
Jos puhutaan hieman humoristisesti, yksi syy oli sää.
Ihmiset sanovat: "Sää Suomessa. Siellähän on kylmää ja pimeää."
Vastaan: "Olen syntynyt Tel Avivissa Israelissa.
Siellä on todella kuumaa."
Molemmat vanhempani tulivat Euroopasta.
Kerron perheemme historiasta lisää vähän myöhemmin.
He tulivat Euroopasta. Vartuin Tel Avivissa Israelin kuumuudessa.
Ulkomaan asemapaikoistani useimmat ovat olleet hyvin kuumia maita.
Sanoin itselleni: "Kerrankin pystyn kokemaan, -
millaista on asua kylmässä maassa, -
kovissa olosuhteissa."
Meilläkin olosuhteet ovat kovat, koska on niin kuumaa.
Suomessa on päinvastoin.
Katsoin karttaa. Näin, että Israelin pohjoisin lähetystö on Helsingissä.
Siispä Helsinki.
Tämä on siis tarinan humoristinen puoli.
On myös lukuisia muita, vakavampia syitä.
Halusin tulla tänne ensinnäkin, koska olen hyvin kiinnostunut -
maastanne ja historiastanne, -
kuten jo viittasin yhtäläisyyksistä puhuessani.
Miten tällainen pieni maa ja kansa selviytyy -
ja kukoistaa vastoin kaikkia todennäköisyyksiä?
Ja siitä tulee menestyvä.
Oli mielenkiintoista tulla ja kuulla kokemuksistanne.
Poliittisista ja taloudellisista kokemuksistanne.
Ei unohdeta 1980-luvun nousukautta.
Samaan aikaan Israelkin nousi, ja siitä tuli kasvuyritysten maa.
Yksi syy oli siis oppia teidän kokemuksistanne.
Lisäksi minulle paluu Euroopan mantereelle, -
sillä tämä on ensimmäinen asemapaikkani Euroopassa...
Tuleminen tälle mantereelle -
merkitsee tietyn henkilökohtaisen ympyrän sulkeutumista.
Molemmat vanhempani syntyivät Euroopassa, isäni Puolassa -
ja äitini Unkarissa.
Molemmat selviytyivät holokaustista nuorina teini-ikäisinä.
He muuttivat Israeliin v. 1948―49 Israelin perustamisen jälkeen.
Minulle oli hyvin merkityksellistä tulla Euroopan mantereelle -
Israelin suvereenin ja itsenäisen valtion edustajana ja lähettiläänä.
Esitin valtakirjani täällä Helsingissä -
Presidentinlinnassa sataman lähellä -
ja myöhemmin sitten Tallinnassa Virossa.
Tilaisuuksissa soitettiin Suomen, Viron ja Israelin kansallislaulut.
Israelin kansallislaulu on Hatikva, joka merkitsee 'toivoa'.
Katselin ylöspäin kyyneleet silmissäni.
Sanoin: "Kunpa vanhempani tai isovanhempani olisivat täällä -
ja näkisivät, minne asti olemme tulleet."
Perheeni joutui läpikäymään todella hirvittäviä asioita.
Olen sen perheen poika ja edustan Israelia.
Yritän kuvailla joitain tuntemuksiani. Se on hieman vaikeaa.
Mutta siltä minusta tuntui. Tuleminen tänne, -
tähän osaan maailmaa ja tälle mantereelle -
merkitsee minulle ympyrän sulkeutumista perheessäni.
Ne ovat hyvin kauniita ajatuksia ja tuntemuksia.
Mainitsitte olleenne lämpimimmissä maissa.
Olette edustanut Israelia USA:ssa, Egyptissä, Etelä-Afrikassa, Kiinassa, -
Qatarissa ja Intiassa. Nyt olette Suomessa ja Virossa.
Millaisia tavoitteita olette asettanut työllenne Suomessa ja Virossa?
Luettelitte kaikki edelliset maani. Ne ovat hyvin erilaisia keskenään.
Jos tarkastellaan Jerusalemista, ensin tuli länsi, -
sitten itä, etelä ja pohjoinen.
Hyvin monipuolisesti.
Israelin lähettilään tavoitteet ovat samat kuin muillakin lähettiläillä.
Edistämme suhteita -
Israelin ja Suomen sekä Israelin ja Viron välillä -
mm. poliittisella, taloudellisella ja kulttuurisella tasolla.
Meillä israelilaisilla on lisäksi yksi erityinen painopiste -
tehtävänkuvassamme lähettiläinä.
Se liittyy siihen, -
että tahdomme vahvistaa suhteita kohdemaamme juutalaisyhteisöön -
ja myös kristilliseen yhteisöön. Se on meille tärkeää, -
sillä meillä on juutalais-kristillinen tausta ja historia.
Muiden maiden lähettiläillä ei välttämättä ole tällaista tehtävää.
Siinä suhteessa olemme erilaisia verrattuna muihin. - Mielenkiintoista.
Nämä ovat tavoitteitani.
Poliittinen, taloudellinen, kulttuurinen, uskonnollinen -
ja hengellinen puoli.
Yksi tärkeä pyrkimys on Israel-kuvan muuttaminen.
Olen toiminut Israelin lähettiläänä viimeksi kuluneet 35 vuotta.
Se on vaikeaa, sillä elämme myrskyisiä aikoja -
Lähi-idässä. Näemme, mitä on meneillään.
Kun keskivertoihminen Suomessa, Virossa, Etelä-Afrikassa, -
Kiinassa tai Egyptissä avaa television, hän näkee sotaa ja konflikteja.
Hän näkee vihaa ja tappamista. Hän ei näe Israelin todellista puolta.
Israel on aivan tavallinen maa, jossa asuu tavallisia ihmisiä.
He yrittävät hankkia elannon ja pärjätä elämässään.
He yrittävät elää naapuriensa kanssa rauhassa ja saavuttaa rauhan.
Positiivisilla asioilla ei yleisesti ole mediassa uutisarvoa.
Vain kielteiset asiat pääsevät uutisiin.
Siksi israelilaisdiplomaattina on aina vaikeaa -
tuoda esiin todellista Israel-kuvaa.
Miten se onnistuu? Miten sen voi muuttaa?
Mitä keinoja siihen on?
Minä ja monet kollegani täällä ja eri puolilla maailmaa -
yritämme esitellä toisen puolen Israelin yhteiskunnasta.
Poliittisten kysymysten lisäksi puhumme Israelin kulttuurista.
Ainakin näiden kymmenen kuukauden aikana -
maidemme välillä on ollut monenlaista kulttuurivaihtoa.
Yritämme edistää taloussuhteita.
Puhutaan vaikka innovaatioista.
Meillä oli viime vuonna Suomessa ja Virossa kilpailu kasvuyrityksille.
Israelhan tunnetaan kasvuyritysten maana.
Järjestimme kaksi kilpailua.
Viime vuonna painopiste oli naisyrittäjissä, -
joilla on kasvuyritys.
Kilpailun voitti eräs menestyksekäs naisyrittäjä -
täällä ja myös Tallinnassa.
Voittajat saivat palkinnoksi liput Tel Aviviin -
isoon vuosittaiseen innovaatio- tapahtumaan, DLD Tel Aviviin.
He kävivät siellä.
Se on vain yksi esimerkki siitä, -
miten voimme yrittää muuttaa Israelin valtion imagoa.
Kuvailitte jo hieman tunteitanne ja ajatuksianne Suomeen tulosta.
Puhutaan lisää henkilökohtaisesta matkastanne.
Miksi teistä tuli diplomaatti?
Mielenkiintoinen kysymys. Synnyin Israelissa.
Molemmat vanhempani olivat holokaustista selviytyneitä.
Jo hyvin nuorena ymmärsin, -
että haluan tehdä kaikkeni auttaakseni Israelin nuorta valtiota.
Halusin edustaa sitä ja tuoda esiin sen todellista tarinaa.
Lukiossa piti ottaa valinnaisia aineita.
Valittavana oli humanistisia aineita ja luonnontieteitä.
Valitsin kielet lukion kahdella viimeisellä luokalla.
Englannin kieli on pakollinen. Toiseksi kieleksi valitsin arabian.
Ymmärsin jo hyvin nuorena, että ympärillämme on paljon arabeja.
Tel Avivissa meillä oli monia juutalaisia naapureita, -
joiden oli täytynyt lähteä arabimaista vuoden 1948 jälkeen.
Heistä valtaosan kotikieli oli arabia. Halusin ymmärtää heidän puhettaan.
Valitsin siis arabian. Kun menin yliopistoon, -
tajusin, että se on hyvin tärkeää.
Pääaineitani olivat arabian kirjallisuus ja islamin tutkimus.
Olen kiinnostunut uskonnoista.
Ympärillämme on paljon muslimeja.
Jotta heitä voi ymmärtää, täytyy oppia tuntemaan heidät. - Juuri niin.
Pitää ymmärtää kieltä. Sekin on kulttuuria. Pitää ymmärtää uskontoa.
Vain sillä tavalla yhteistyö sujuu. Puutteellinen tietämys -
aiheuttaa usein monia hankaluuksia.
Jos on tietoa ja ymmärrystä, toista ymmärtää paljon paremmin.
Ymmärsin jo hyvin nuorena, että haluan auttaa maatani.
Kuulostaa hieman patrioottiselta, mutta niin se oli.
Kun sain opintoni päätökseen, hain ulkoasiainhallintoon.
Hakuprosessi kesti vuoden. Minut hyväksyttiin kokelaaksi.
Vuodesta 1990 olen työskennellyt eri maissa.
Järjestelmämme on sama kuin USA:ssa.
Olemme muutaman vuoden ulkomailla ja työskentelemme välillä kotimaassa.
Järjestelmä tarjoaa vapauksia. Asemapaikkoihin haetaan.
Hain haastaviin asemapaikkoihin.
Ansioluettelossani ovat Egypti, Qatar, Kiina, Intia ja Etelä-Afrikka.
Ne eivät ole helppoja paikkoja israelilaiselle lähettiläälle.
Ne olivat tosi haastavia, mutta rakastan haasteita.
Taustallani voin toivottavasti selittää Israelia monilla alueilla paremmin.
Nyt olen Suomessa. Suomi on seitsemäs maani.
Olemme tänään TV7-kanavalla.
Juutalaisuudessa se on tärkeä luku.
Olen tuntenut oloni kotoisaksi ensimmäisestä päivästä saakka.
Olen tavannut monia ystävällisiä ja rakkaudellisia ihmisiä, -
jotka välittävät Israelista ja siitä, mitä Lähi-idässä tapahtuu.
Jotka toivovat samaa kuin mekin: rauhanomaista ratkaisua konfliktiin.
Me olemme ihmisiä siinä missä kuin muutkin.
Emme halua taistella ikuisesti.
Tahtoisimme nähdä naapurimme istuvan saman pöydän äärellä -
keskustelemassa kanssamme. Emme usko sotaan, -
mutta meidät on valitettavasti joskus vedetty sotaan.
Meidän on ollut pakko puolustautua.
Mutta kuitenkaan emme anna periksi. Olemme todella toiveikkaita.
Tunnen historiaa ja muuta.
Henkilökohtaisesti olen erittäin toiveikas. Varmasti tulee päivä, -
jolloin Raamatun profetiat toteutuvat.
Raamatussa on profetia, -
jonka mukaan aseet taotaan auran teriksi.
Se päivä tulee.
Kerron myöhemmin elämäntarinani.
Sekin on profetia, joka on toteutunut.
Profetia kuivista luista. Katsotaan vaikka Israelin valtiota.
Se on toteutunut profetia. Tuhkista, vastoin kaikkia todennäköisyyksiä, -
meillä on nyt tämä hieno maa ja valtio.
Se on erittäin menestyksekäs, ja se jakaa menestyksestään muille.
Ajatellaan vaikka nykyajan keksintöjä.
Puhelimia, kännyköitä, tietokoneita, lääketieteellisiä laitteita.
Melkein kaikessa on jotain, mikä on israelilaisten keksintöä.
Tarve on keksinnön äiti.
Haluamme jakaa niitä muiden kanssa -
ja oppia muilta, sillä se on tulevaisuutta.
Sanoitte, että teidät on aika ajoin vedetty sotaan.
Niin kävi myös vanhemmillenne.
Kerroitte heistä jo hieman.
Kertoisitteko vielä lisää, miten he selviytyivät?
Se on mielenkiintoista ja surullista.
Kerron kahdessa osassa.
Kerron isästäni, joka syntyi Puolassa, -
ja äidistäni, joka syntyi Unkarissa.
Isäni syntyi 1920-luvulla Puolassa varakkaaseen juutalaisperheeseen.
Isäni oli viljakauppias. Hän omisti myllyjä -
Keski-Puolassa Varsovan lähellä.
Isoisällä oli kahdeksan lasta.
Hän vietti tavallista elämää pikkukaupungissa.
Hän kävi kauppaa viljelijöiden kanssa. Kasvatti lapsiaan kaikessa rauhassa.
Hänet tapettiin 1930-luvulla, kun asiat muuttuivat Euroopassa nopeasti.
Palataan aikaan ennen sotaa. Kutsun sitä Pukutarinaksi.
Se kertoo hienolla tavalla anteliaisuudesta.
Vuonna 1936 eräs viljelijä, jolla oli ystävälliset suhteet isoisääni, -
tuli yhtenä aamuna isoisän luo kyyneleet silmissään.
Hän koputti ovelle ja kysyi: "Herra Steinberg, -
voisitteko auttaa? Pyydän teiltä palvelusta."
"Miten voin auttaa?" isoisäni kysyi.
"Olen hyvin köyhä viljelijä.
Vanhin poikani menee naimisiin muutaman viikon kuluttua kirkossa.
Minulla ei ole rahaa ostaa hänelle edes pukua. Vuosi on ollut huono.
Sato oli kehnonlainen.
Voisitteko lainata minulle muutaman zlotyn, jotta voin ostaa puvun?
Maksan takaisin kun pystyn."
Pyyntö kosketti isoisääni. Hän näki kyyneleet.
Hän avasi piironginlaatikon, otti sieltä suuren rahamäärän -
ja antoi rahat viljelijälle.
Viljelijä säikähti. "Mitä ihmettä? En ikinä pysty maksamaan takaisin."
Isoisä sanoi: "Minulla on riittävästi.
En aio syödä näitä rahoja.
Ota rahat. En halua niitä takaisin.
Osta rahoilla perheellesi puvut.
Järjestä pojallesi parhaat hääjuhlat kirkossasi.
Osta parhaat ruoat ja nauti. Elämä on lyhyt."
Oli vuosi 1936. Hän ei aavistanut, mitä oli tulossa.
Hän teki sen puhtaasta anteliaisuudesta.
Viljelijä otti rahat ja lähti itkien.
Muutaman viikon kuluttua he juhlivat pojan häitä kirkossa ikimuistoisesti.
Kului kolme vuotta. Sota alkoi syyskuussa 1939.
Natsit hyökkäsivät Puolaan.
Ensimmäiseksi kohteeksi joutuivat juutalaisyhteisöjen johtajat ja vauraat.
Isoisäni oli heistä yksi. Hänet murhattiin saman tien -
muutama viikko natsien hyökkäyksen jälkeen.
Perheeni pystyi pitämään yrityksen vuoteen 1942 asti.
Juutalaiset vietiin joukkosiirroilla keskitys- ja kuolemanleireille.
Yhtenä yönä isäni ja hänen sisaruksistaan neljä pakeni metsään.
Se oli metsäistä seutua. Samanlaista kuin täällä Suomessa.
He tunsivat monia viljelijöitä. Kaksi viikkoa he piileksivät päivisin.
Iltaisin he koputtelivat viljelijöiden oville ja anoivat apua.
Yhtenä iltana he tulivat pienelle tönölle metsän keskelle.
Se kuului tälle samalle viljelijälle. Itkien he anoivat häneltä apua.
Hän kutsui heidät sisään. Antoi heille ruokaa ja vettä.
Hän sanoi: "Piilotan teidät. Pysytte luonani." Hänellä oli kellari.
"Kätken teidät luokseni, -
vaikka jäisin kiinni ja natsit tappaisivat minut ja perheeni."
Se oli rangaistus. "Isänne takia."
Isoisäni, joka ei enää ollut elossa.
"Isänne ja hänen anteliaisuutensa takia. Nyt on minun vuoroni auttaa."
Hän halasi heitä. Hän piilotteli heitä 2,5 vuotta.
Niin he selviytyivät sodasta. Sota loppui.
He eivät jääneet Puolaan, sillä tilanne oli hirvittävä.
He pakenivat Saksaan Yhdysvaltojen miehitysvyöhykkeelle.
He odottivat Israelin perustamista, jotta he pääsevät muuttamaan sinne.
Molemminpuolisen sydämen anteliaisuuden ansiosta -
isäni selviytyi.
Siitä syystä minä olen tässä kanssanne -
ja puhun teille Israelin suurlähettiläänä.
Kaunis tarina.
Se oli isäni tarina. Äitini tarina oli erilainen.
Hän syntyi Unkarissa. Nuorena teini- ikäisenä hänet ja hänen sisarensa -
lähetettiin kotikaupungistaan Budapestiin. Tilanne siellä oli parempi.
Natsit hyökkäsivät Unkariin v. 1944. Äiti ja hänen siskonsa vietiin gettoon.
He olivat siellä muutaman kuukauden. Sitten he joutuivat kuolemanmarssille -
Budapestistä Wieniin. Tuhansia kuoli matkalla.
Itävallassa he joutuivat keskitysleirille mutta selviytyivät.
Kaksi tyttöä. Toinen 14, toinen 15.
He palasivat Budapestiin. He tapasivat jälleen isoäitini, -
joka sisarensa kanssa selviytyi Auschwitzista ja työleireiltä Saksasta.
Hän tapasi jälleen kaksi tytärtään, jotka myös selviytyivät.
He muuttivat Saksaan Yhdysvaltojen miehitysvyöhykkeelle.
He olivat pakolaisleirillä. Kun Israel perustettiin, he muuttivat sinne.
Siinä perheeni tarina pähkinänkuoressa.
Mielenkiintoinen tarina.
Puhuimme sodasta.
Tänä vuonna, 2017, -
tuli kuluneeksi 50. vuotta kuuden päivän sodasta.
Mitä tämä muistovuosi merkitsee nykypolville?
Aivan. Kuuden päivän sodasta -
on 50 vuotta.
Kutsumme vuotta "juhlien vuodeksi".
Nyt tulee kuluneeksi 120 vuotta -
Baselin ensimmäisestä sionistikongressista.
Sen kokoonkutsuja oli sionistiliikkeen isä Theodor Herzl.
Lisäksi tulee kuluneeksi sata vuotta Balfourin julistuksesta.
Siinä sanottiin, että Israel tulee antaa juutalaiskansalle kotimaaksi.
Se oli vuosi 1917.
Kuuden päivän sodasta tulee 50 vuotta.
Anwar Sadatin vierailusta Jerusalemiin tulee 40 vuotta.
Tämä on hyvin tärkeä vuosi. Samanlainen kuin täällä Suomessa, -
jossa vietetään itsenäisyyden satavuotisjuhlaa.
Vuonna 1967 olin kymmenvuotias lapsi.
Vartuin Tel Avivissa niin kuin kaikki muutkin lapset.
Kävin rannalla ja pidin hauskaa.
Sota häilyi aina taustalla, mutten itse ollut kokenut sotaa.
Synnyin muutama viikko Siinain sodan jälkeen -
vuoden 1956 lopussa.
Tuli vuosi 1967. Kuulimme julistuksia Egyptistä ja muista arabimaista, -
että ne hävittävät juutalaisvaltion maan päältä.
Kun vanhempien tausta oli mikä oli, he olivat hyvin huolissaan.
Muutama viikko ennen sotaa vanhin veljeni vietti bar mitsvaa.
Otimme paljon valokuvia. Äitini oli ammattivalokuvaaja.
Hän otti pinon valokuvia ja alkoi kirjoittaa kirjeitä.
Yhtenä päivänä menimme postiin ison kirjepinon kanssa.
Äiti lähetti ne kaikille sukulaisilleen ja ystävilleen ympäri maailmaa.
Hän ajatteli, että se olisi kenties viimeinen muisto perheestämme.
Pitää muistaa, -
että molemmat vanhempani olivat läpikäyneet traumaattisia vaiheita.
He tekivät valmisteluja kolme viikkoa ennen sotaa.
Lapset leikkivät. Emme ymmärtäneet. Vanhemmat olivat vakavia.
Menin yhtenä päivänä äitini kanssa ruokakauppaan.
Kokosimme muonavarastoa. Valmistauduimme sotaan.
Siivosimme pommisuojia.
Kaikilla ei niitä ollut. Monet kaivoivat juoksuhautoja pihoilla.
Valmistauduimme sotaan.
Se alkoi 5. kesäkuuta.
Muistan yhä sireenien äänet elävästi. Olin 10-vuotias lapsi.
Juoksimme koulun pommisuojaan. Olimme harjoitelleet sitä.
Jokaisella lapsella oli lappu, jossa oli lapsen nimi, hetu ja osoite.
Tunnin päästä nousimme luokkaan. Saimme lähteä kotiin.
Ensimmäiset 2―3 päivää -
olimme pommisuojassa päivin ja öin.
Meillä ei ollut taskulamppuja. Vain myrskylyhtyjä. Oli vuosi 1967.
Yhtäkkiä kaikkien isät katosivat. Menivät sotaan.
Jäimme äitien kanssa kotiin. Kuuntelimme transistoriradioita.
Pikkuradiot olivat silloin suurin keksintö.
Aloimme kuulla uutisia rintamalta. Kuulimme uutisia myös arabimaista.
"Tel Aviv on mennyttä. Jerusalem on mennyttä."
Israelin radiossa sanottiin täysin päinvastaista.
Tajusimme 2―3 päivän jälkeen, että sota on lähestulkoon ohi.
Tapahtui ihme. Tapaan vitsailla: "Jos tulet Jerusalemista -
etkä usko ihmeisiin, et ole realisti."
Se oli ihme. Muistan, miten 3―4 päivän kuluttua -
uutisissa puhuttiin Jerusalemin ja Länsimuurin vapauttamisesta.
Muistan käyneeni aiemmin 7-vuotiaana ensikertaa Jerusalemissa.
Synnyin ja vartuin Tel Avivissa. Jerusalem oli silloin tosi kaukana.
Nykyään sinne ajaa 30―45 minuutissa. Silloin matka kesti kolme tuntia.
Muistan seisoneeni yhdessä paikassa. Kaupunki oli jaettu.
Näimme Daavidin tornin kaukaa. Vanhempani sanoivat: -
"Tuolla on Itkumuuri. Siellä oli muinoin juutalainen temppeli.
Tuo on Siionin vuori." Näimme sen etäältä. Emme saaneet mennä sinne.
Muistan sen elävästi. Sitten tuli sota. Tiedämme, mitä sitten tapahtui.
Kaksi viikkoa sodan päätyttyä -
vanhemmat veivät minut ja kaksi veljeäni bussilla Jerusalemiin -
Vanhaankaupunkiin, Temppelivuorelle, Itkumuurille.
Me kaikki itkimme. Myöhemmin kävimme Golanilla ja muualla.
Olimme euforisessa tilassa muutaman kuukauden ajan sodan jälkeen.
Kuten tiedämme, nykyään kaupunki on jälleenyhdistynyt.
Tämä on ensimmäinen kerta historiassamme, -
kun kaupunki on jälleen hallussamme sitten kuningas Daavidin aikojen.
Daavidhan julisti Jerusalemin juutalaiskansan pääkaupungiksi.
Valitettavasti joudumme nyt kohtaamaan ilmiöitä, -
joissa järjestöt, kuten Unesco, yrittävät kiistää juutalaisten yhteyden-
ikuiseen, historialliseen, hengelliseen, uskonnolliseen pääkaupunkiinsa.
Mikä väite se sellainen on, ettei ole yhteyttä? Se ei pidä paikkaansa.
Mutta me juutalaiset pysymme siellä.
Se pysyy ikuisena pääkaupunkinamme.
Siksi voin sanoa, että vaikka meidän täytyy kohdata kaikki ne...
uhkaukset, ajatukset tai esitykset, -
ettei juutalaisilla ole yhteyttä Jerusalemiin, -
päättäkööt tai julistakoot mitä tahtovat.
Todellisuudessa Jerusalem on aina oleva -
juutalaiskansan ikuinen pääkaupunki.
Entä sitten Lähi-idän tämänhetkinen tilanne?
Olette opiskellut arabiaa. Tunnette Israelin naapurit hyvin.
Millaisia käypiä vaihtoehtoja on rauhan luomiselle Lähi-itään?
Näemme Lähi-idän ja sen tilanteen nykyään.
Elämme nyt hyvin myrskyisiä aikoja.
Kun puhun Lähi-idästä, pystyn mainitsemaan -
kolme hyvin merkittävää historiallista yksittäistä tapahtumaa.
Iranin vallankumous vuonna 1979.
Iso muutos sillä alueella.
Toinen tapahtuma oli hyvin ratkaiseva.
Se oli Yhdysvaltojen hyökkäys Irakiin -
ja Irakin valtion luhistuminen.
Ja kolmas historiallinen kehityskulku oli Egyptin vallankumous -
vuonna 2011. Nämä ovat kolme päätekijää, -
jotka muuttivat Lähi-idän sellaisena kuin se tunnettiin sata vuotta.
Lähi-itä oli luotu keinotekoisesti, -
kun puhutaan alueen valtioista. Siirtomaat loivat ne keinotekoisesti.
Nyt se on hajoamassa. Näemme, mitä tapahtuu Irakissa, Syyriassa -
ja muualla Lähi-idässä.
Me ja muu maailma huomaamme, -
että Israelin―palestiinalaisten, aiemmin Israelin―arabien, konflikti -
on yksi konflikti monien joukossa. Se ei ole pääkonflikti.
Se ei ole maailman ongelmien syy. Se on yksi konflikti muiden joukossa.
Palataan 40 vuoden taa. Mainitsin Anwar Sadatin vierailun.
Me molemmat osapuolet osoitimme kansoillemme ja maailmalle, -
että rauha voidaan saavuttaa. Jos on tahtoa, keinotkin löytyvät.
Onnistuimme siinä Egyptin ja Jordanian kanssa.
Aloitimme prosessia palestiinalaisten kanssa.
Ymmärrämme, että voidaksemme asua siinä osassa maailmaa -
pitää tulla toimeen naapurien kanssa.
Kaiken pitää tapahtua pöydän äärellä. Sodat eivät johda mihinkään.
Mutta tarvitaan yhteistyötä. Siihen ei pysty yksin.
Jos jompikumpi asettaa ennakkoehtoja, -
on hyvin vaikeaa keskustella.
Vastauksemme naapureillemme on ollut jo pitkään: -
"Tulkaa istumaan. Voimme keskustella kaikista ongelmista.
Kaikille ongelmille on olemassa ratkaisu, jos vain tahtoa löytyy."
Olemme osoittaneet sen jo muiden maiden kanssa.
Jos tarkastellaan palestiinalaisten tilannetta nyt, -
näemme kahtiajaon Hamasin ja Fatahin välillä.
Eri ryhmät pitävät keskenään vihaa. On ääriajattelua, -
joka kehittyy toisella puolella.
Syitä on monia. Emme ehdi puhua niistä nyt. Ehkä myöhemmin.
Kerron mielelläni kokemuksistani Lähi-idän-tutkijana.
En käytä sanaa "asiantuntija".
Haluamme istua alas ja keskustella rauhasta.
Olemme valmiita siihen joka päivä.
Tulkaa neuvottelupöytään ilman ennakkoehtoja.
Voimme jatkaa. Olemme jo aloittaneet prosessin Oslon sopimuksilla.
Tarvitaan halukkuutta toiseltakin osapuolelta. Emme pysty siihen yksin.
Mainitsit jo -
medioiden välittämän informaation -
Israelista ja tilanteesta siellä.
Oletteko katsonut TV7:n tuottamia ajankohtaisohjelmia?
Mitä ajattelette niistä?
Kun tulin Suomeen ensikertaa elämässäni, -
ensimmäisinä iltoina -
selasin tv-kanavia.
Yhtäkkiä näin klippejä Jerusalemista.
"Kappas, täällähän on kanava, -
joka esittää kauniita kuvia Pyhästä maasta."
Tajusin, että se oli TV7. Työnne teki minuun suuren vaikutuksen.
Vaikutuin tavasta, jolla yritätte tuoda esiin Israelin todellisia kasvoja -
katsojakunnalle Suomessa ja muissa maissa.
Yksi kuva kertoo enemmän kuin tuhat sanaa.
Näkeminen on uskomista.
Kun näkee todellisuuden hyvine ja pahoine puolineen...
Emme ole paratiisi. Olemme tavallinen maa hyvässä ja pahassa.
Kun sen näkee omin silmin, se muuttaa käsityksiä.
Olin iloinen tajutessani, että on olemassa tällainen kanava, -
joka esittää erilaista kuvaa Lähi-idän tapahtumista ja Israelista.
Onnittelen teitä hienosta työstänne, tuestanne ja rakkaudestanne.
Jatkakaa hyvää työtä.
Vastaan mielelläni aina kysymyksiin -
ja osallistun keskusteluihin Lähi-idän tilanteen kehittymisestä.
Teen sitä monissa paikoissa.
Toivon teille kaikkea hyvää työssänne. - Kiitos.
Mennään sitten toiseksi viimeiseen kysymykseen.
Mitä sanoisitte Suomen kristittyjen yhteisölle -
ja kaikille kristityille, jotka haluavat tukea Israelia?
Miten he voisivat osoittaa tukeaan käytännön tasolla?
Voin sanoa kokemuksestani diplomaattina monissa maissa, -
että olen nähnyt paljon rakkautta kristittyjen yhteisöjen keskuudessa.
Arvostan sitä. En pidä sitä itsestään selvänä.
Olin Etelä-Afrikassa. Saimme paljon tukea tietyiltä kristittyjen ryhmiltä.
He tajusivat, että auttaakseen Israelia pitää olla äänekkäämpi.
Ei pidä pelätä, sillä Israelin tukeminen -
ja rakkauden osoittaminen Israelille on periaatteessa itsensä tukemista.
Ne, jotka siunaavat Israelia, saavat itse siunauksen.
Esitän ehdotuksen.
Jatkakaa hyvää työtä. Älkää pelätkö.
Iloitkaa, laulakaa ja rukoilkaa jatkossakin äänekkäämmin.
Älkää vaietko.
Keskustelen ja tapaan paljon ystäviä.
Suuren yleisön pitää kuulla siitä enemmän.
Se on yksi ehdotus.
Toiseksi ehdotan, että äänekkäämmän tukemisen lisäksi -
yrittäkää saada mukaan nuoria.
Koen, että saamme tukea todella monilta ihmisiltä Suomesta.
He olivat rakastavia ja välittävät. Mekin rakastamme heitä.
Mutta pitäisi saada mukaan lisää nuoria.
Heille tulee selittää, mistä Israelissa on kyse, -
ja miksi Israel ja hyvät suhteet Israeliin ovat tärkeitä -
Suomen ja Israelin hyväksi, -
Viron ja Israelin hyväksi -
sekä maailman ja Israelin hyväksi.
Halusitte lopuksi kertoa tarinan, -
yhden syyn, mikä toi teidät tänne Pohjois-Eurooppaan -
edustamaan Israelia Suomessa ja Virossa.
Se on hyvin mielenkiintoinen tarina.
Puhutaan kirjan, sanojen ja valokuvien voimasta.
Meidät tunnetaan Kirjan kansana.
Muistan lapsuudestani Israelissa 1960-luvulla erään kirjasarjan, -
joka kertoi lapsista ympäri maailmaa.
Se oli kahden ruotsalaisnaisen laatima. Kirjailija ja valokuvaaja.
Yksi kirja kertoi Noriko-sanista, Japanin tytöstä.
Oli kirjat myös afrikkalaisesta ja israelilaisesta lapsesta.
Yksi kirja oli "Elle Kari, Lapin tyttö".
Siinä oli mustavalkokuvia saamelaistytöstä Lapista.
Minusta se tuntui tosi erilaiselta.
Vartuin Tel Avivin rannoilla.
Kuvissa oli tyttö erilaisessa puvussa.
Oli lunta, poroja ja muuta.
Se kiehtoi minua. Ajattelin: "Eräänä päivänä -
minun pitää päästä tuonne." Se oli tosi erilaista ja ainutlaatuista.
Ja tässä minä olen.
Nyt tavoitteeni ja tehtäväni on löytää Elle Kari.
Kuulin, että hän elää yhä. Hän on varmasti noin 75-vuotias.
Hän tulee Ruotsin Lapista.
Yhdellä tulevista Ruotsin-vierailuistani -
yritän tavata hänet.
Keskustelen hänen kanssaan ja kerron hänelle päätöksestäni -
tulla tähän maahan.
Kerron, miten hän ja hänestä kirjoitettu kirja vaikuttivat minuun, -
niin että päätin tulla Suomeen.
Toivottavasti löydätte hänet.
Kiitos haastattelusta ja vierailusta.
Toivon teille menestystä työssänne. - Kiitos. Jumalan siunausta.
Suomennos: Marianne Tenetz