SAMTAL
I dag är vår särskilda gäst herr Dov Segev-Steinberg -
Israels ambassadör i Finland och Estland.
Välkommen till programmet, ambassadör Segev-Steinberg. - Tack.
I september 2016 började du som Israels ambassadör i Finland -
och Estland. Hur skulle du beskriva relationen mellan Israel och Finland?
Vi har väldigt goda relationer. Alltsedan starten var Finland -
ett av de första länderna som etablerade relationer med Israel -
ända sedan 1949 efter att Israel skapades 1948.
Sedan dess har vi goda relationer, gott samarbete på många områden -
oavsett om vi talar om ekonomiska band, turism, politiska relationer -
och så vidare. Ni är ett väldigt stöttande och vänskapligt land.
Jag säger alltid att vi har många likheter -
inte bara färgerna på våra flaggor som är blå och vita -
utan vi har många likheter i andra frågor, vi är två små länder -
som lever i ett turbulent och jobbigt område, -
kämpar för vår överlevnad och existens och försöker manövrera.
Ser man på Finlands och Israels historia så finns det många likheter.
Därför - när det kommer till den frågan kan jag säga att det för mig -
som ny ambassadör, jag har ju varit här de senaste tio månaderna -
verkligen är ett nöje och en ära.
Jag har älskat den här platsen från första stund då jag kom hit.
I vår tjänst, som är en väldigt avreglerad tjänst -
eftersom vi ansöker om positioner - vi är inte sända av regeringen -
utan vi bjuder på positioner - bjöd jag på Finland förra året -
då min tid kom och jag var berättigad att resa ut igen.
Jag är yrkesdiplomat, har arbetat 35 år i utlandstjänst -
och jag bjöd på Finland. - Fanns någon särskild orsak till det?
- Ja, varför Finland? Det fanns flera orsaker.
Jag skulle säga att den "lustiga orsaken", inte den seriösa, är vädret.
Folk frågar: "Vädret? Finland är ju kyligt, mörkt och kallt."
Så jag säger till mina vänner att jag föddes i Tel Aviv -
i ett hett land, Israel. Men båda mina föräldrar kom från Europa -
och jag ska utveckla familjens historia lite mer senare -
men de kom från Europa, jag växte upp i Tel Aviv i ett hett land -
och de flesta av mina utlands- uppdrag var i väldigt varma länder.
Så jag sade för mig själv: "Åtminstone en gång vill jag erfara -
vad det innebär att leva i ett kallt land, under svåra villkor -
precis som vi har väldigt svåra villkor då det gäller varmt väder."
Finland är motsatsen och jag tittade på kartan och såg -
att den nordligaste punkt där vi har en ambassad är Helsingfors.
Så Helsingfors blev det. Detta är vad jag kallar den lustiga sidan av saken.
Men det finns andra sidor som är seriösare.
Främst av allt ville jag komma hit eftersom jag har ett stort intresse av -
ert land, er historia som jag nämnde förut då jag talade om likheterna.
Hur överlever ett så pass litet land med så liten befolkning, -
hur blomstrar de mot alla odds och blir framgångsrika?
Så det var intressant för mig att komma hit -
och lära mig av era politiska och ekonomiska erfarenheter.
Låt oss inte glömma den stora uppgången på 80-talet -
vid samma tid som vi också växte som en nyetablerad nation -
så det var ett av mina skäl, att jag ville lära mig av era erfarenheter.
Men också att få återkomma hit till Europas kontinent -
för detta är mitt första uppdrag som israelisk diplomat i Europa.
Att komma tillbaka hit till denna kontinent -
är för mig som att sluta en särskild personlig cirkel -
för båda mina föräldrar föddes i Europa, min far i Polen -
och min mor i Ungern. Båda överlevde Förintelsen som unga tonåringar -
och kom senare till Israel 1948-49 efter att Israel hade blivit till.
Så att komma hit, till denna kontinent som representant och ambassadör -
av den suveräna, oberoende staten Israel var väldigt meningsfullt -
och jag kan berätta att då jag presenterade mina kreditivbrev -
här i Helsingfors i president- palatset precis framför dörren -
och senare då jag presenterade mina kreditivbrev i Estland i Tallinn -
och Finlands och Israels, och senare Estlands och Israels nationalsånger -
spelades - särskilt då jag hörde Hatikva, vår nationalsång -
som betyder "Hoppet", då såg jag uppåt med tårar i mina ögon -
och sade: "Om mina föräldrar eller far- och morföräldrar hade varit här -
och sett vart vi har kommit efter hela den hemska historia -
som min familj måste gå igenom: här är jag - en son i denna familj -
som representerar Israel..." Jag försöker berätta om mina känslor.
Det är svårt, men detta är vad jag kände.
Så att jag kom hit till denna del av världen, till denna kontinent -
är för mig på ett sätt som att sluta en familjecirkel.
- Det är väldigt fina tankar och känslor.
Du nämnde att du har varit i varmare länder.
Du har representerat Israel i USA, Egypten, Sydafrika, Kina, -
Qatar och Indien och nu är du i Finland och Estland.
Vilka mål har du under din diplomatperiod här i Finland -
och även i Estland? - Du nämnde alla länderna.
De är väldigt omväxlande.
Har man Jerusalem som startpunkt börjar de i väst -
sedan öst, syd och sedan norr - väldigt omväxlande.
Målet för en israelisk ambassadör är samma som för andra ambassadörer -
att främja relationerna mellan deras båda länder, Israel och Finland -
och mellan Israel och Estland, på många nivåer, politiskt, ekonomiskt -
kulturellt och så vidare. Men för oss israeler -
finns ett ytterligare värde som orsak i vår egenskap som ambassadörer.
Dessa värden är sammankopplade med det faktum -
att vi vill stärka våra band till de judiska församlingarna var vi än är -
och även de kristna församlingarna. Detta är väldigt viktigt för oss -
eftersom vi har att göra med en judisk-kristen bakgrund och historia.
Så detta är något en vanlig ambassadör kanske inte har -
och på det sättet skiljer vi oss från andra ambassadörer.
- Det är intressant. - Ja, så detta är mina särskilda mål.
Den politiska, den ekonomiska, den kulturella sidan, den religiösa -
andliga sidan och många andra. En annan viktig sak att också nämna -
är att försöka ändra bilden av Israel. För enligt mina erfarenheter -
som israelisk diplomat de senaste 35 åren, så är det svårt.
Eftersom vi lever i besvärliga tider i Mellanöstern, vi ser vad som händer.
Då gemene man, oavsett om det är i Finland, Estland, Sydafrika, -
Kina, Egypten slår på TV:n - vad ser de då? Krig, konflikter -
hat och dödande. De ser inte den sanna sidan av Israel -
som är ett normalt land, med normala människor som försöker jobba -
och ha ett bra liv, leva fredligt med sina grannar, -
försöker ha fred och så vidare. Men vanligtvis då vi talar om media -
är de positiva sakerna inte nyheter. Nyheter är alltid de negativa sakerna -
och därför, som israelisk diplomat, är det alltid svårt -
att försöka ge den sanna bilden av Israel. Så hur förändrar man den?
Vilka verktyg har man i sina händer för att göra det?
Det jag och många av mina kollegor runtom i världen gör -
är att försöka föra fram en annan sida av det israeliska samhället.
Förutom att tala om politiska frågor försöker vi tala om israelisk kultur.
Jag kan säga att det i alla fall under de senaste tio månaderna -
då jag varit här har skett många kulturinsatser i de båda länderna.
Vi försöker främja ekonomiska relationer -
och talar vi om uppfinningar hade vi tävlingar förra året -
här och i Estland om nyetablering. Israel är känt som en "nystartsnation".
- Det stämmer. - Så vi hade två tävlingar -
och förra året låg fokuset på kvinnliga entreprenörer -
som hade nystartade företag -
och en väldigt framgångsrik affärskvinna här vann priset -
samt en i Tallinn och båda fick biljetter till Tel Aviv -
och delta i ett av våra största årliga innovationsevenemang DLD Tel Aviv -
och de deltog och kom tillbaka. Detta är bara några exempel -
på hur vi kan försöka förändra bilden av staten Israel. - Jag förstår.
Herr ambassadör, du har redan nämnt något om dina personliga -
känslor och tankar kring att komma till Finland -
men låt oss tala lite mer om din personliga resa.
Vad fick dig att eftersträva en diplomatkarriär?
Det var en intressant fråga. Jag föddes som sagt i Israel -
av två föräldrar som överlevde Förintelsen -
och redan i väldigt ung ålder insåg jag -
att jag ville göra mitt yttersta för att hjälpa denna nya nation, -
att presentera det och föra ut denna nations sanna berättelse.
Så under gymnasiet då man måste välja olika ämnen, -
om man ska läsa humaniora eller naturvetenskap osv, valde jag språk -
under gymnasiets sista två år. Engelska är såklart obligatoriskt -
i Israel så vi måste välja ett annat främmande språk. Jag valde arabiska.
För jag förstod från väldigt ung ålder att vi omges av många araber.
Många av våra grannar i Tel Aviv var judar -
som måste lämna de arabiska länderna efter 1948 -
och de flesta av dem talade arabiska hemma så jag ville förstå vad de sade.
Så jag valde arabiska och när jag sedan började universitetet -
insåg jag att detta är väldigt viktigt och jag har en dubbel examen -
i mina akademiska studier i arabisk litteratur samt islamiska studier.
Eftersom jag är intresserad av religioner -
och är vi omringade av så många muslimer -
måste man lära sig om dem för att förstå dem. - Exakt.
- Man måste lära sig språket för det är också en kultur -
och man måste förstå religionen för det är enda sättet att samarbeta.
Okunskap ligger ofta bakom många dåliga saker så har man kunskapen -
och förståelsen kan man förstå den andra sidan mycket bättre -
och detta är en av orsakerna till -
att jag redan som väldigt ung ville hjälpa mitt land.
Det låter lite patriotiskt men det är vad det är -
och när tiden kom då jag var klar med mina studier -
ansökte jag om utlandstjänst efter ett helt års tentor -
då jag godkändes som kadett. Sedan 1990 reser jag utomlands.
Vårt system är grundat på det amerikanska systemet -
där man stationeras utomlands i ett främmande land i några år -
innan man far tillbaka - in och ut i ett väldigt fritt system -
där vi ansöker om poster och jag ansökte om utmanande posteringar.
Mitt CV visar att jag var stationerad i Egypten, Qatar -
Kina, Indien, Sydafrika - inga lätta posteringar för ett israeliskt sändebud.
De var väldigt utmanande och jag älskar utmaningar -
för jag hoppas att jag, med min bakgrund, kan förklara Israel bättre -
på många områden och nu när jag är i Finland så är det mitt sjunde land.
Och vi är här i dag på Himlen TV7 - som är ett mycket betydelsefullt tal -
inom judendomen, och jag kan säga att från första dagen då jag kom hit -
känner jag mig hemma och jag möter många vänligt inställda människor -
kärleksfulla människor som bryr sig om Israel -
och händelserna i Mellanöstern, som vill se samma sak som vi vill se -
en fredlig lösning till konflikten för vi är människor som alla andra.
Vi vill inte strida för alltid. Vi vill se våra grannar sitta ner med oss -
och diskutera med oss runt ett bord för vi tror inte på krig.
- Exakt. - Men olyckligtvis blir vi ibland påtvingade krig -
och vi måste reagera för att skydda och försvara oss själva.
Men till syvende och sist ger vi inte upp, vi är väldigt hoppfulla -
och jag personligen - då jag har kunskap i historia -
är väldigt optimistisk och säker på att det kommer en dag -
då bibliska profetior förverkligas.
Det finns en profetia "Vekitetu charvotam le-itim" -
som betyder att de ska göra om sina vapen till plogbillar. - Ja.
Och den dagen kommer. För när jag nu delar min personliga berättelse -
så är den också en profetia som förverkligades -
profetian om de förtorkade benen. Ser vi på staten Israel just nu -
så är den en profetia som besannas. Ur askan och mot alla odds -
har vi detta fantastiska land, en fantastisk stat som är så framgångsrik.
Den delar dessutom sin framgång med andra.
Ser man på uppfinningar vi använder i dag som telefoner, mobiltelefoner -
datorer, medicinsk utrustning så innehåller nästan allting -
någon israelisk uppfinning.
Jag har alltid sagt att nödvändigheten är alla uppfinningars moder -
och vi är redo att dela med oss och ge det till andra -
och lära oss av andra för detta är framtiden.
Du nämnde att ni ibland blir påtvingade krig.
Detta hände även dina föräldrar -
då de var från Europa som du har vidrört lite.
Kan du berätta lite mer om hur de överlevde?
Okej. Det är intressant och sorgligt men jag delar upp det i två avsnitt.
Berättelsen om min far som föddes i Polen -
och berättelsen om min mor som föddes i Ungern.
Min far föddes på 20-talet i Polen i en väldigt välbärgad judisk familj.
Min farfar handlade med säd och ägde mjölkvarnar i centrala Polen -
inte långt från Warszawa. Han hade åtta barn och de levde ett normalt liv -
i sin egen lilla stad och handlade med lokala bönder.
Han fostrade sina barn fredligt till trettiotalet -
då saker väldigt snabbt började förändras i Europa.
Före kriget hände något som jag kallar kostymberättelsen.
Det är en berättelse om stor generositet.
1936 kom en bonde som stod på god fot med min farfar -
till honom en morgon med tårar i ögonen. Han knackade på dörren -
och frågade honom: "Herr Steinberg, kan du hjälpa och göra mig en tjänst?"
Min farfar såg på honom och sade: "Ja, hur kan jag hjälpa dig?"
Han sade: "Jag är väldigt fattig och min äldste son ska gifta sig -
om några veckor i vår kyrka. Jag har inte ens pengar till att köpa honom -
en kostym, för det har varit ett dåligt år, dåligt med säd osv.
Kan du hjälpa mig med några få zloty så jag kan köpa kostymen -
så betalar jag tillbaka så fort jag kan." Min farfar blev verkligen rörd -
av frågan och såg tårarna så han öppnade byrålådan, -
tog en stor summa pengar och gav till bonden.
Bonden nästan dog och sade: "Vad gör du? Jag kan aldrig betala tillbaka."
Så min farfar sade till honom: "Jag har tillräckligt.
Jag ska inte äta dessa pengar. Ta dem - jag vill inte ha tillbaka dem.
Var snäll och ge aldrig tillbaka dem. Ta pengarna och köp kostymer -
till familjen. Ställ till med det bästa kyrkbröllop du kan åt din son.
Köp den bästa maten och gläd dig, för livet är kort."
1936, och han förstod inte vad som skulle komma.
Och han gjorde det av ren generositet.
Bonden tog pengarna och gick gråtande ut.
Några veckor senare hade han det mest fantastiska bröllop för sin son -
i deras kyrka. Tre år går. Kriget startar i september 1939.
Nazisterna invaderar Polen och de första de attackerar är ledarna -
och de välbeställda människorna i varje judiskt samhälle.
Min farfar var en av dem. Han blev omedelbart mördad -
bara några veckor efter nazistinvasionen av Polen.
Familjen kunde fortsätta sin affärsverksamhet fram till 1942 -
då judarna massdeporterades till koncentrations- och dödsläger.
En natt sprang min bror och fyra av hans syskon mot skogen -
för området var omgivet av skogar - väldigt lika dem vi ser i Finland -
och i två veckor gömde de sig under dagen och på nätterna kände de -
många bönder som de knackade på hos och bad för sina liv -
och en kväll nådde de denne bondes lilla timmerkoja mitt i skogen -
som de kände väldigt väl. De grät och bad honom gömma och hjälpa dem.
Han sade: "Killar, kom in." Han gav dem mat och vatten.
Han sade till dem: "Jag ska gömma er. Ni får stanna hos mig."
Han hade en källare. "Jag gömmer er i mitt skjul och jag bryr mig inte om -
ifall nazisterna fångar och dödar mig och min familj" - för det var straffet.
"För er fars skull" - alltså min farfar som inte längre levde.
"För er fars skull och hans generositet.
Nu är det min tur att återgälda." Och han kramade dem -
och gömde dem i två och ett halvt år. Det var så de överlevde kriget.
Kriget tog slut och de stannade inte i Polen för situationen var hemsk.
De flydde till den amerikansk- ockuperade zonen i Tyskland -
och väntade på att staten Israel skulle bildas och få flytta dit.
Men på grund av generositeten från båda sidor, som kom av hjärtat...
På grund av denna generositet överlevde min far -
och av samma skäl är jag här i dag, sitter här hos dig -
och talar till dig som Israels ambassadör.
- Det är en vacker berättelse. - Det är min fars berättelse.
Min mor har en annorlunda berättelse. Hon föddes i Ungern.
Som ung tonåring sändes hon tillsammans med sin syster -
från sin hemstad till Budapest där situationen var mycket bättre.
Nazistinvasionen i Ungern var 1944 och hon och systern -
fördes till det judiska ghettot där de stannade i några månader -
och därifrån via döds- marscherna från Budapest till Wien -
då tusentals dödades längs vägen och de hamnade i ett koncentrationsläger -
i Österrike - överlevde det - två flickor, fjorton och femton år -
återvände till Budapest och kunde återförenas med min mormor -
som överlevde Auschwitz tillsammans med en annan faster, -
överlevde arbetsläger i Tyskland och återförenades med de två flickorna -
efter att de hade överlevt och flyttade de också -
till den amerikansk- ockuperade zonen i Tyskland.
De var i ett flyktingläger och då Israel bildades kom de till Israel.
Detta är min familjs berättelse i ett nötskal.
Det är en väldigt intressant berättelse, ambassadör Segev-Steinberg.
Vi talade om kriget och i år 2017 är det 50 år sedan sexdagarskriget.
Vad betyder detta minnesår för dagens generationer?
I år är det, som du sade, 50 år sedan sexdagarskriget -
men det är även det vi kallar jubelåret -
eftersom vi detta år markerar 120 år sedan den första -
sionistkonferensen i Basel som sammankallades av Theodor Herzl -
sioniströrelsens fader. Vi firar även 100 år sedan Balfourdeklarationen -
som fastslog att Israel skulle ges som hemland åt judafolket 1917.
Det är 50 år sedan sexdagarskriget -
och 40 år sedan Anwar Sadats historiska besök i Jerusalem.
Så sammantaget är det ett väldigt viktigt år, väldigt likt ert år -
här i Finland där ni firar 100 år av självständighet.
Går man tillbaka till 1967 - då var jag tio år och växte upp i Tel Aviv -
med alla de andra barnen, gick till stranden och hade kul.
Kriget fanns alltid i bakgrunden men jag upplevde aldrig kriget.
Jag föddes några veckor efter Sinaikriget i slutet av 1956 -
och sedan kom 1967. Vi hörde alla deklarationer från Egypten -
och andra arabländer att de ska utplåna den judiska staten -
från jorden och mina föräldrar - såklart, med deras bakgrund -
var väldigt oroliga. Jag minns att min äldste bror några veckor innan kriget -
hade sin Bar Mitzva. Vi tog många fotografier och min mor -
som var professionell fotograf tog många foton och började skriva brev.
Jag minns att vi en dag gick till postkontoret men jättemånga kuvert -
som hon hade adresserat till alla sina vänner och släktingar i världen -
då hon utgick ifrån att detta kan bli det sista minnet av vår familj.
Vi måste komma ihåg att -
båda föräldrarna gick igenom ett väldigt traumatiskt skede i sina liv.
Vi började förbereda oss tre veckor före kriget -
och vi barn lekte förstås och förstod inget, men föräldrarna var allvarliga.
Jag minns att jag gick med mamma till stormarknaden och mataffären -
och samlade på oss mat i förberedelse för ett krig.
Vi städade vårt skyddsrum. Alla hade inte sådana så vi såg -
folk som grävde diken på gatorna och förberedde oss på det värsta.
Det startade den 5 juni.
Jag minns ännu sirenen mycket klart, som ett tioårigt barn.
Vi tränade på att ta skydd i skolorna, varje barn fick ett eget namnmärke -
identitetsnummer, adress och så vidare.
Efter en timme gick vi tillbaka upp till klassrummet och fick gå hem -
och under de första två, tre dagarna tillbringade vi både nätterna -
och dagarna i skyddsrummet. Vi hade inga ficklampor på nätterna -
för 1967 hade vi fotogenlampor. Plötsligt försvann papporna.
De gick in i armén och reserverna och vi var hos våra mammor -
och lyssnade på transistorradio, den största uppfinningen -
och började höra nyheterna från fronten. Samtidigt hörde vi nyheterna -
från arabländerna att Tel Aviv är besegrat, Jerusalem är besegrat osv.
Israelisk radio sade naturligtvis raka motsatsen.
Men vi insåg efter två-tre dagar att kriget nästan var över.
Ett mirakel. Jag skämtar alltid och säger att är man från Jerusalem -
och inte tror på mirakel så är man ingen realist.
Detta var ett mirakel och jag minns nyheterna några dagar senare -
som talade om Jerusalems befrielse och muren.
Jag minns att jag före detta, som sjuåring, hade gjort mitt första besök -
i Jerusalem - jag växte ju upp i Tel Aviv och Jerusalem låg så långt bort -
på den tiden - inte som i dag då det tar 30-45 minuter.
Då tog det 3 timmar att köra till Jerusalem. Jag minns hur jag stod -
på ett ställe, staden var delad, vi såg Davids torn långt borta -
och mina föräldrar sade: "Ser du? Där ligger klagomuren.
Där låg det judiska templet. Där är Sions berg."
Vi såg det från långt avstånd och visste att vi inte kunde gå dit.
Detta var ett levande minne som barn och sedan kom kriget.
Vi vet alla vad som hände senare och två veckor efter kriget satte sig mina -
föräldrar med mig och min bror på bussen och vi for till Jerusalem -
till gamla staden, till Tempelberget, till klagomuren. Vi grät allihop.
Senare for vi till Golanhöjderna och andra platser och var euforiska -
i några månader efter kriget. Sedan vet vi den nuvarande situationen.
Staden är återförenad för första gången i vår historia -
som vi återigen har suveränitet över staden ända sedan kung David -
som utropade Jerusalem till det judiska folkets huvudstad.
Olyckligtvis har vi tills nu stått inför fenomen där vissa organisationer -
som UNESCO och andra försöker förneka det judiska folkets koppling -
till deras eviga, historiska, andliga, religiösa huvudstad -
och säger att det inte finns någon koppling. Vad är det för historia?
Det är verkligen en fars. Men vi som judar kommer att stanna där.
Det kommer att vara vår eviga huvudstad och därför kan jag säga -
att trots att vi måste hantera alla dessa hot eller idéer -
eller "förslag" att judarna inte skulle ha någon koppling till Jerusalem -
kan de besluta och deklarera vadhelst de vill, men verkligheten är -
att Jerusalem för evigt kommer att vara det judiska folkets huvudstad.
Angående den nuvarande situationen i Mellanöstern.
Du har studerat arabiska och är väl bekant med Israels grannar.
Vilka är de bästa alternativen för att skapa fred i Mellanöstern?
Vi ser att Mellanöstern nu befinner sig i mycket oroliga tider.
Talar jag om Mellanöstern kan jag nämna tre väldigt betydelsefulla -
historiska detaljer. 1979, den islamiska revolutionen i Iran, -
stor förändring i det området. Den andra väldigt avgörande händelsen -
var den amerikanska invasionen av Irak, att den staten kollapsade.
Och den tredje historiska utvecklingen var revolutionen i Egypten 2011.
Dessa tre huvudfaktorer förvandlade totalt -
Mellanöstern så som vi har känt det de senaste hundra åren -
de Mellanösternstater som kolonial- makterna skapade på konstgjord väg -
faller nu sönder.
Vi ser det som händer i Irak, i Syrien och andra delar av regionen.
Inte bara vi utan världen lär sig att den israelisk-palestinska konflikten -
eller tidigare den israelisk-arabiska konflikten är en konflikt bland många.
Det är inte huvudkonflikten inte orsaken till all världens problem -
utan bara en konflikt bland andra. Går man tillbaka 40 år i tiden -
så nämnde jag Anwar Sadats besök. Båda sidorna visade våra folk -
och världen att vi kan uppnå fred. Finns viljan så finns det ett sätt.
Vi gjorde det med Egypten, vi gjorde det med Jordanien -
och vi började göra det med palestinierna och målet -
som vi förstår det, för att kunna leva i denna del av världen -
måste vi komma överens med våra grannar -
och alltihop borde göras runt ett bord för krig leder oss ingenstans.
Men jag säger alltid "man måste vara två för att dansa tango" -
man kan inte göra det ensam. Och har den andra sidan tyvärr förhandskrav -
innan vi sitter runt bordet så blir det väldigt svårt att diskutera.
Vårt svar till våra grannar under lång tid har varit: "Var snälla och kom -
och sitt ner med oss så kan vi diskutera vilket problem som helst -
och varje problem har en lösning. Vi behöver ha en vilja.
Och vi visade det, som jag nämnde, med andra länder i regionen.
Ser vi nu på palestiniernas situation -
så ser vi uppdelningen mellan Hamas och Fatah.
Vi ser fiendskapen mellan olika grupper, vi ser extremismen -
som utvecklas på den andra sidan -
av många orsaker som vi inte hinner utveckla nu. Kanske en annan gång.
Jag delar gärna med mig av mina erfarenheter som forskare -
- jag vill inte kalla mig expert utan Mellanösternforskare -
men vi är villiga att sitta ner och diskutera fred. Vi är redo varje dag.
Låt de andra komma till bordet utan förhandsvillkor -
så kan vi fortsätta. För vi har påbörjat det förut med Osloavtalen.
Men vi behöver en vilja från den andra sidan -
för vi kan inte dansa tango själva.
Förut nämnde du att information kommer via olika medier om Israel -
och situationen där. Har du sett "Aktuellt från Mellanöstern" -
som Himlen TV7 har producerat och vad tycker du om det?
Jag kan säga att då jag kom till Finland för första gången i mitt liv -
sökte jag de första kvällarna bland de de olika TV-kanalerna -
då jag plötsligt såg filmklipp från Jerusalem och Israel.
Inte visste jag att vi hade en kanal som visade så fina bilder -
från det heliga landet. Jag insåg att det var kanal 7 -
och jag var väldigt imponerad av ert arbete och sättet ni försöker föra ut -
Israels sanna ansikte till er publik i Finland och på andra platser.
För en bild säger mer än tusen ord.
Jag brukar säga "att se är att tro" och när man ser verkligheten -
på gott och ont, för vi är inget paradis, utan ett normalt land -
med både dåliga och bra saker men då man ser det med sina ögon -
förändras ens begrepp om det landet.
Så jag blev väldigt glad när jag insåg att det finns en sådan kanal -
som försöker föra ut en annan bild av det som händer i vår region -
och en annan bild av Israel. Jag gratulerar er för arbetet ni gör -
för ert stöd och er kärlek. Fortsätt att göra detta fantastiska arbete.
Jag är alltid tillgänglig för frågor, och kanske senare att sitta ner -
och diskutera utvecklingen i Mellan- östern som jag gör på många platser -
och jag önskar er allt gott i era strävanden. - Tack!
Om vi nu går till den näst sista frågan.
Vad skulle du säga till hela den finska, kristna församlingen -
som vill stötta Israel? Kan de göra något konkret för att visa sitt stöd?
Jag kan svara utifrån min erfarenhet som Israels diplomat i andra länder.
Jag har mött väldigt mycket kärlek från kristna församlingar -
och jag uppskattar den och tar den inte för självklar.
Jag var i Sydafrika och vi fick mycket stöd av vissa kristna grupper.
Och de inser att för att kunna hjälpa Israel måste man tala ut mer.
Man får inte vara rädd. För att stödja Israel och ge kärlek till Israel -
är faktiskt att stödja sig själv. De som välsignar Israel blir själva välsignade.
Så det jag kan föreslå igen är: fortsätta att göra det goda arbetet.
Var inte rädda. Fortsätt vara glada, fortsätt sjunga, fortsätt bedja -
mer högljutt. Var inte tysta, för många gånger - och jag reser, talar och -
möter många vänner - så behöver den bredare publiken höra mer om detta.
Det är ett förslag. Det andra förslaget förutom att vara mer högröstad -
är att försöka få med sig yngre människor.
För min känsla är att vi får mycket stöd av många människor i Finland -
och de är kärleksfulla och visar omsorg och vår kärlek går till dem -
men vi borde ta med oss fler och fler unga människor -
och förklara vad Israel handlar om, Israels betydelse och vikten av -
att ha goda relationer med Israel till förmån för Finland och Israel -
och även för Estland och Israel och till förmån för världen gentemot Israel.
I slutet ville du berätta om ett skäl till att du kom till norra Europa -
för att representera Israel i Finland och Estland.
Berätta den nu. - Ja, detta är en väldigt intressant berättelse -
då vi talar om makten i en bok, ordens makt, eller bilders makt.
Vi är ju kända som bokens folk. Jag minns att då jag växte upp i Israel -
på 60-talet hade vi en bokserie om barn runtom i världen -
som var skriven av en svensk dam, författare och fotograf -
som skrev flera böcker. Jag minns en om en flicka från Japan -
som hette Noriko-San, det fanns en bok om ett barn från Afrika -
och ett från Israel. Det fanns även en bok som hette: -
"Elle Kari - hayalda mi Lappland" "Elle Kari - flickan från Lappland" -
med svartvita fotografier på denna sameflicka från Lappland -
och för mig var det så främmande, så annorlunda -
då jag växte upp i Tel Aviv och gick till stranden att på fotona se -
en flicka klädd i annorlunda klädedräkter, snö, renar osv.
Som barn var jag fascinerad och sade: "En dag måste jag resa -
till denna del av världen och se det" för det var så annorlunda och unikt.
Och här är jag nu. Och nu är mitt mål och min uppgift att finna Elle Kari -
och jag har hört att hon fortfarande finns - hon måste vara i 75-årsåldern -
men hon kommer från den svenska delen av Lappland -
så under ett av mina kommande besök till Sverige ska jag definitivt -
försöka få träffa henne, diskutera och tala med henne och berätta -
om mitt beslut att komma till detta land och hur boken om henne -
påverkade mig till beslutet att komma till Finland.
Jag hoppas att du hittar henne. Tack för intervjun och för ditt besök.
Jag önskar dig framgång i ditt arbete. - Tack. Gud välsigne dig. - Tack.
Stöd översättningen av program: -
I Sverige: Korsets stöd r.f. PG 97572-2 eller BG 760-2014
I Finland: Ristin Tuki ry, ref. 8507 FI40 1112 3000 3427 89
Översättning: Åsa Eriksson Himlen TV7