Meie tänane erikülaline on Dov Segev-Steinberg -
Iisraeli suursaadik Soomes ja Eestis.
Tere tulemast saatesse suursaadik Segev-Steinberg! - Tänan
Teist sai Iisraeli suursaadik Somes ja Eestis 2016. a septembris.
Kuidas kirjeldaksite Iisraeli ja Soome vahelist suhet?
Meil on ütlemata head suhted.
Soome oli üks esimesi maid, kes sõlmis suhteid Iisraeliga.
Need suhted ulatuvad aastasse 1949. Iisraeli riik rajati 1948. a.
Sellest ajast saati on meil olnud väga head suhted.
Teeme koostööd mitmes erinevas vallas -
olgu selleks siis majandus, turism või poliitilised suhted.
Soome on olnud väga sõbralik ja julgustav me suhtes.
Meil on ka palju sarnasusi
ja seda mitte vaid lipu värvides, milleks on sinine ja valge.
Meil on ka muid sarnasusi
nagu näiteks see, et mõlemad maad on väikesed.
Me asume suht rahutus piirkonnas
raskete naabrite lähistel.
Võitleme oma ellujäämise ja olemasolu eest.
Nii et Iisraeli ja Soome ajaloos on palju sarnasusi.
Seetõttu võin ka öelda -
isegi, et olen vaid 10 kuud olnud suursaadikuks,
et see on mulle suur rõõm ja au.
Armusin sellesse maasse niipea, kui siia saabusin.
Meie teenistus siin on vabatahtlik.
Me ise kandideerime neile kohtadele,
mitte valitsus ei määra meile kindlat maad.
Nii et sa ise kandideerid neile kohtadele.
Ma kandideerisin Soome möödunud aastal,
peale seda, kui mu aeg kodumaal läbi sai.
Olen diplomaat
ja tegutsenud välisteenistuses 35 aastat.
Ja nüüd siis kandideerisin Soome.
Oli selleks ka mõni kindel põhjus?
- Et miks just Soome? Just.
Seal oli mitmeid põhjuseid.
Kui pisut nalja heita, siis üks põhjustest oli ilm.
Inimesed ütlevad: "See Soome ilm! Seal on ju külm ja pime!"
Ütlen siis oma sõpradele, et ma olen sündinud Tel Avivis,
kus on ääretult kuum kliima.
Mõlemad mu vanemad läksid sinna Euroopast,
kuid ma räägin me pere ajaloost pisut hiljem.
Mu vanemad tulid Euroopast,
kuid mina kasvasin Tel Avivis - Iisraeli kuumuse keskel.
Ka enamus mu välislähetusi, kus olen olnud,
on olnud väga kuumad maad.
Ja nii ma ütlesingi endale: "Lõpuks ometi saan ma ka kogeda,
mida tähendab elada külmal maal rasketes oludes."
Meil Iisraelis on ka rasked olud, kuna on nii palav.
Soomes aga on hoopis vastupidi.
Vaatasin Soome kaarti ja nägin, et meil on saatkond Helsingis.
Nii see Helsingi jäigi.
Kuid see on kogu loo humoorikam pool.
Kuid lisaks sellele on mitmeid tõsisemaidki põhjuseid.
Tahtsin tulla siia ka seetõttu,
et tunnen suurt huvi teie maa ja ajaloo vastu.
Mainisin sellest juba alguses, kui meie maade sarnasustest rääkisin.
Kuidas küll selline väike maa ja rahvas
on suutnud püsida ja õitseda vaatamata erinevatele vastuseisudele
ja olnud kõige selle juures edukas.
Nii oli väga huvitav tulla ja kuulda kõigist te kogemustest.
Poliitilistest ja majanduslikest kogemustest.
Siinkohal ei saa ka unustada 80'ndate suurt tõusu.
Iisraelgi tõusis samal ajal ja sellest sai kui asju käivitav maa.
Nii et üks Soome tuleku põhjustest oli õppida teie kogemustest.
Kogu see Euroopasse tulek...
Iisraeli diplomaadina on see mu esimene teenistuspaik Euroopas.
Siia sellele mandrile tulek
on isiklikus mõttes kui ühele ringile punkti panek.
Mõlemad mu vanemad on sündinud Euroopas -
isa Poolas ja ema Ungaris.
Noorte teismelistena elasid nad mõlemad üle holokausti.
Nad kolisid Iisraeli 1948-1949. a. peale Iisraeli riigi taasloomist.
Seega oli Euroopasse tulek mu jaoks Iisraeli saadiku ja valitsuse esindajana
vägagi oluline,
kuna esindan siin suveräänset ja vaba Iisraeli riiki.
Kui ma siis esitlesin oma ametlikke volitusi
sadama lähedal asuvas Soome presidendi palees
ja hiljem ka Tallinnas, Eestis,
mängiti kõikidel neil vastuvõttudel Soome, Eesti ja Iisraeli hümne.
Iisraeli hümn on "Hatikvah", mis tähendab lootust.
Vaatasin üles pisarad silmis ja ütlesin:
"Kui vaid mu vanemad või vanavanemad oleksid nüüd siin,
et näha, kui kaugele me oleme jõudnud."
Mu pere on kogenud ajaloo vältel kohutavaid asju,
kuid ma olen selle pere poeg ja esindan Iisraeli.
Püüan jagada siin oma tundeid, mis on pisut raske,
kuid see on see, kuidas ma tundsin.
Nii et, minu tulek siiapoole maailma ja sellele kontinendile
tähendab mu jaoks kui ühtpidi pereringi sulgemist.
Need on väga kaunid mõtted ja tunded.
Mainisite ennist, et olete olnud ka soojadel maadel.
Olete esindanud Iisraeli USA's, Egiptuses, Lõuna-Aafrikas, Hiinas,
Kataris ja Indias.
Nüüd aga olete siis Soomes ja Eestis.
Milliseid tööeesmärke olete endale seadnud
Soomes ja Eestis tegutsemise ajaks?
Loetlesite kõiki neid maid, kus olen varasemalt viibinud
ja mis üksteisega võrreldes on vägagi erinevad.
Kui vaadata seda kõike Jeruusalemmast lähtuvalt,
siis algul tuli Lõuna,
siis Ida, Lääs ja Põhi.
Ja nad kõik on olnud väga eripalgelised.
Iisraeli suursaadiku eesmärgid on samad,
mis igal teiselgi suursaadikul.
Arendame suhteid.
Seda nii Iisraeli-Soome, kui ka Iisraeli ja Eesti vahel
ja seda nii poliitilisel, majanduslikul kui kultuurilisel tasandil.
Meil iisraellastel on veel üks täiendav rõhuasetus
me töös suursaadikutena.
Need on seotud sellega,
et me tahame tihendada oma suhteid kohalike juudi kogukondadega
ja ka kristlike kogukondadega.
See on meie jaoks tähtis,
kuna meil on judaistlik-kristlik taust ja ajalugu.
Teiste riikide suursaadikutel ei pruugi taolisi ülesandeid olla,
nii et selles osas oleme teistega võrreldes erinevad.
Nii et need on mu eesmärgid.
Poliitiline, majanduslik, kultuuriline, religioosne
ja vaimne pool.
Kuid sama tähtis eesmärk on ka muuta kuvandit Iisraelist.
Olen tegutsenud Iisraeli suursaadikuna 35 aastat.
Sa on olnud raske,
sest me elame Lähis-Idas tormistel aegadel
ja näeme, mis kõik on teoksil.
Kui tavapärane inimene Soomes, Eestis, Lõuna-Aafrikas,
Hiinas või Egiptuses avab oma teleka, näeb ta sealt vaid sõdu ja konflikte.
Ta näeb sealt viha ja tapmist, kuid mitte Iisraeli tõelist palet.
Iisrael aga on täiesti tavaline maa, kus elavad tavalised inimesed.
Nad püüavad teenida elatist ja saada oma eluga hakkama.
Nad püüavad elada oma naabritega rahus
ja saavutada rahu.
Kuid positiivsed asjad ei leia tavaliselt meedia kajastust.
Uudistesse jõuab vaid kõik negatiivne.
Seetõttu ka on Iisraeli diplomaadina üsna raske
tuua esile Iisraeli tõelist palet.
Kuidas see võiks õnnestuda? Kudas seda muuta?
Mis vahendeid selleks kasutada?
Nii mina kui mitmed mu kolleegid nii siin kui eripaigus üle maailma
püüame esitleda inimestele Iisraeli ühiskonna teist poolt.
Nii räägime lisaks poliitikale ka Iisraeli kultuurist.
Vähemalt nende 10 kuu jooksul on me maade vahel olnud
erinevaid kultuurivahetusi.
Püüame arendada ka vastastikuseid majandussuhteid.
Võtame kasvõi näiteks innovatsiooni.
Meil oli möödunud aastal Eestis ja Soomes idufirmade võistlus.
Iisrael on ju vägagi tuntud kui idufirmade maa,
nii et me korraldasime kaks võistlust.
Möödunud aastal oli tähelepanu naisettevõtjatel,
kellel on oma idufirmad.
Võistluse võitis üks väga edukas naisettevõtja Soomest
ja üks ka Tallinnast.
Võitjad said autasuks piletid Tel Avivi,
et osaleda iga-aastasel suurel innovatsiooniüritusel DLD Tel Aviv.
Ja nad ka käisid seal.
See on vaid üks näide selleks, kuidas saame muuta Iisraeli imagot.
Kirjeldasite juba pisut oma tundeid ja mõtteid
seoses Soome tulekuga.
Kui räägiksime ka pisut teie isiklikust teekonnast.
Miks teist üldse sai diplomaat?
Väga huvitav küsimus.
Ma sündisin Iisraelis.
Nagu mainitud - mu vanemad elasid üle holokausti,
nii et mõistsin juba üsna noorena,
et tahan teha kõik minust sõltuva, et aidata noort Iisraeli riiki.
Tahtsin esindada oma maad ja tuua esile selle tõelise loo.
Keskkoolis pidime võtma valikaineid
ja valida sai näiteks humanitaar- või teadusainete vahel.
Valisin keskkooli kahel viimasel aastal keeled.
Inglise keel oli kohustuslik nagunii,
aga teiseks keeleks valisin araabia keele.
Mõistsin juba noorena, et me ümber on palju araablasi.
Meil oli Tel Avivis palju juutidest naabreid,
kes olid peale 1948. a. pidanud araabiamaadest lahkuma.
Enamuse nende koduseks keeleks oli araabia keel,
mistõttu tahtsin saada aru, millest nad räägivad.
Nii valisingi araabia keele.
Ülikooli minnes mõistsin, et see on tohutult tähtis.
Keskendusin õpingutes kahele põhisuunale -
üks oli araabia kirjandus ja teine uurimustöö islami kohta.
Mulle on erinevad religioonid alati huvi pakkunud.
Meie ümber on palju moslemeid,
mistõttu selleks, et neid mõista, tuleb õppida neid tundma.
Tuleb õppida nende keelt, mis on osa kultuurist
ja mõista ka nende usku.
See on ainus viis, kuidas teha nendega koostööd.
Sageli aga on just teadmatus see, mis põhjustab palju tüli ja raskusi.
Nii et, kui on teadmised ja mõistmine, on ka palju lihtsam teistest aru saada.
Seega mõistsin juba üsna noorena, et tahan aidata oma maad.
Kõlab ehk liialt patriotistlikult, kuid nii see oli.
Olles lõpetanud oma õpingud, kandideerisin välisteenistusse.
Kogu see protsess kestis aasta, kuniks mind võeti kadetina tööle.
Ja alates 1990. aastast olengi töötanud erinevates maades.
Kogu me tegevuse süsteem on sama, mis Ameerikal.
Me oleme mõne aasta välismaal, erinevates maades
ja siis töötame jälle mõnda aega kodus.
Meie süsteem on vaba ja paindlik
ning sa saad ise kandideerida erinevatesse kohtadesse.
Mu kandideerisin sellistesse raskematesse kohtadesse.
Nii olengi olnud Egiptuses, Kataris, Hiinas, Indias ja Lõuna-Aafrikas,
mis pole Iisraeli suursaadikule üldse mitte kerged kohad.
Seal oli palju väljakutseid, kuid mulle meeldivad väljakutsed.
Tänu oma taustale suudan neil aladel tutvustada Iisraeli palju paremini.
Praegu aga olen siis Soomes, mis on seitsmes maa mu jaoks
ja täna oleme siin TV7 stuudios.
Judaismis on nr. 7 väga tähendusrikas number.
Olen esimesest päevast alates tundnud end Soomes väga koduselt.
Olen kohtunud paljude sõbralike ja armsate inimestega,
kes hoolivad Iisraelist ja sellest, mis Lähis-Idas toimub
ja kes soovivad sama, mida meiegi -
rahumeelset lahendust kestvale konfliktile.
Oleme samasugused inimesed nagu kõik teisedki.
Me ei taha igavesti võidelda.
Tahaksime näha oma naabreid istumas meiega sama laua taga
ja ajamas juttu meiega.
Me ei taha sõda,
kuid kahjuks on meid aegajalt vägisi kistud sõtta
ja me oleme pidanud kaitsma ennast.
Kuid me ei anna sellest hoolimata alla ja oleme vägagi lootusrikkad.
Ma tunnen ajalugu ja palju muud,
mistõttu olen isiklikult väga lootusrikas.
Olen kindel, et saabub päev, kus Piibli prohveteeringud täituvad.
Piiblis on üks prohveteering, mis ütleb,
et mõõgad taotakse sahkadeks ja piigid sirpideks
Usun, et see päev tuleb.
Kui mõtlen oma eluloo peale, millest hiljem jagan,
siis see on samuti kui üks täitunud prohveteering.
Prohveteering kuivanud luudest.
Või kui me vaatame kasvõi praegust Iisraeli riiki,
siis seegi on täitunud prohveteering.
Iisrael tõusis tuhast vaatamata võimatutele olukordadele,
tänu millele meil on nüüd see võrratu maa ja oma riik.
Iisrael on väga edukas ja jagab oma edu teistegagi.
Mõelgem kasvõi tänapäeva leiutistele.
Telefonidele, mobiiltelefonidele, arvutitele, meditsiinitehnikale.
Peaaegu kõigis neis on midagi, mis on iisraellaste poolt leiutatud.
Olen alati öelnud, et vajadus on kõigi leiutiste ema.
Tahame jagada neid kõigi teistega ja samas õppida teistelt,
sest selles peitub kogu tulevik.
Ütlesite, et Iisraeli vahel lihtsalt kistakse sõtta
ja sama juhtus teie vanemategagi.
Te küll juba rääkisite neist veidi,
kuid jagage palun lähemalt, kuidas nad seal ellu jäid?
See on ühtaegu huvitav kui ka kurb.
Jagan seda kahes osas.
Räägin oma isast, kes sündis Poolas
ja emast, kes sündis Ungaris.
Mu isa sündis 1920. a Poolas, väga rikkasse juudi perekonda.
Mu vanaisa kauples viljaga
ja tal olid oma veskid Kesk-Poolas, mitte kaugel Varssavist.
Neil oli kaheksa last
ja nad elasid tavapärast väikelinna elu.
Ta tegi äri kohalike talupidajatega ja kasvatas oma lapsi.
Ta tapeti 1930. a, kui Euroopa olukord väga kiirelt muutus.
Kuid kui minna veel sõjaeelsesse aega,
siis ma nimetan seda ülikonna looks.
See on üks hämmastav lugu heldekäelisusest.
1936. a. tuli üks talupidaja,
kellel olid mu vanaisaga väga head suhted,
ühel hommikul pisarad silmis mu vanaisa juurde.
Ta koputas uksele ja küsis:
"Herra Steinberg, kas saaksite mind aidata?
Vajaksin väga üht teenet."
Vanaisa küsis siis: "Kuidas ma saan teid aidata?"
Mees vastas: "Ma olen väga vaene talunik.
Mu vanem poeg abiellub mõne nädala pärast kirikus.
kuid mul pole raha, et osta talle ülikondagi,
kuna aasta on olnud nii kehva ja saak oli nadi.
Kas te saaks laenata mulle mõne sloti, et saaksin talle ülikonna osta?
Maksan teile tagasi niipea kui võimalik."
See palve puudutas mu vanaisa ja ta nägi pisaraid mehe silmis.
Ta tõmbas sahtli lahti, võttis sealt suure rahapaki
ja andis sellele talunikule.
Talunik ehmatas ära: "Kuis siis nii?
Ma ei jaksa elu sees seda tagasi maksta!"
Vanaisa vastas: "Mul on seda piisavalt
ja ma ei kavatse ju ometigi seda raha sööma hakata.
Võta see raha ja tea, et ma ei taha seda tagasi.
Osta selle eest kogu perele uued riided
ja korralda oma pojale parim pulm seal kirikus.
Telli parimad toidud ja nautige seda, sest elu on lühike."
See oli 1936. a. ja tal polnud aimugi, mis on tulemas.
Ta tegi seda siirast südamest ja lahkusest.
Talunik võttis selle raha ja lahkus sealt nuttes
ning mõne nädala pärast tähistasid nad ta poja pulmi
igavesti meeldejääval moel.
Kolm aastat läks mööda ja 1939. a. algas sõda.
Natsid ründasid ka Poolat
ja esimese löögi alla sattusid juudi kogukonna juhid ja rikkurid.
Mu vanaisa oli üks neist, nii et sa hukati hetkegi mõtlemata
vaid mõni nädal peale natside sissetungi.
Mu pere suutis hoida perefirmat elus kuni 1942. aastani.
Siis aga viidi enamus juute koondus- ja surmalaagritesse.
Kord ühel ööl põgenesid mu isa ja neli ta õde-venda metsa.
Nad elasid metsade piirkonnas - väga sarnane Soomele.
Nad varjasid end 2 nädalat, olles päeval peidus
ja paludes ööseks ulualust paljudelt tuttavatelt talupidajatelt.
Nii et nad käisid uste taga koputamas, paljudes varju.
Kord ühel õhtul jõudsid nad väikese onnini keset metsa,
mis kuulus samale talunikule, kes oli käinud vanaisalt abi palumas.
Ta kutsus nad sisse ja andis neile süüa ning juua,
öeldes: "Ma peidan teid ära, nii et saate jääda minu juurde."
Tal oli oma kelder.
"Ma peidan teid oma onni
ega hooli sellest,
kui ka jääksin natsidele vahele ja nad tapaksid minu ja mu pere."
Sest see oli karistus,
Ta ütles: "Teen seda teie isa pärast."
Mu vanaisa pärast siis, kes polnud sel ajal enam elus.
"Teen seda teie isa ja tema heldekäelisuse pärast.
Nüüd on minu kord aidata."
Ta kallistas neid ja varjas neid oma kodus 2,5 aastat.
See on see, kuidas nad sõja üle elasid.
Kui sõda lõppes, siis nad ei jäänud Poolasse,
kuna sealne olukord oli kohutav.
Nad põgenesid Saksamaale - USA poolt okupeeritud aladele
ja jäid ootama Iisraeli riigi loomist, et siis sinna kolida.
Kuid tänu taolisele vastastikusele heldekäelisusele
jäi mu isa ellu.
Ja tänu sellele võin mina täna olla siin koos teiega
ja kõnelda teiega kui Iisraeli suursaadik.
Imeilus lugu.
See on siis mu isa lugu.
Mu ema lugu on aga hoopis teistsugune.
Mu ema sündis Ungaris.
Olles teismelised, saadeti teda ja ta õde Budapesti,
kuna sealne olukord oli palju parem.
Natsid tungisid Ungarisse 1944. a. ja mu ema viidi koos õega getosse.
Nad olid seal mõne kuu,
kuniks pidid alustama surmamarssi Budapestist Viini.
Tuhanded inimesed surid sellel teekonnal.
Austriast saadeti nad koonduslaagrisse.
Kaks tüdrukut siis - üks 14-aastane ja teine 15-aastane.
Tagasi Budapesti naasedes kohtusid nad taas oma emaga,
kes oli oma õe ehk minu tädiga pääsenud Auschwitzist.
Nii et, ta sai taas oma tütardega kokku,
kes olid samuti eluga pääsenud.
Ka nemad kolisid Saksamaale - USA poolt okupeeritud aladele,
elades pagulaslaagris.
Kui aga Iisraeli riik loodi, kolisid nad sinna.
Nii et selline on mu pere loo tuum.
Väga huvitav lugu.
Me rääkisime sõjast.
Käesoleval 2017. aastal möödus 50 aastat
Iisraeli 6-päevasest sõjast.
Mida see juubeliaasta kaasaja põlvkondadele tähendab?
Just nii, sel aastal möödus 50 aastat 6-päevasest sõjast.
Me nimetame seda aastat ka juubeliaastaks,
sest käesoleval aastal möödub ka 120 aastat
esimesest sionistlikust konverentsist Baselis.
Selle kutsus kokku sionistliku liikumise isa Theodor Herzl.
Lisaks sellele möödub ka 100 aastat Balfouri deklaratsioonist,
milles öeldi, et Iisrael tuleb anda juutidele kodumaaks.
See oli 1917. aastal.
6-päevasest sõjast möödub siis 50 aastat.
Anwar Sadati külastusest Jeruusalemma möödub 40 aastat.
Nii et see on väga oluline aasta.
Nii nagu Soomeski, kus tähistatakse riigi 100. sünnipäeva.
Ma olin 1967. a. 10-aastane laps.
Kasvasin üles Tel Avivis nagu kõik teisedki lapsed.
Käisin rannas ja veetsin mõnusalt aega.
Sõda oli küll alati taustal kämas,
kuid ma ise pole selle keskele kunagi sattunud.
Sündisin vaid mõni nädal peale Siinai sõda 1956. a. lõpus.
Kuid siis tuli 1967. aasta,
kus kuulsime egiptlaste ja teiste araabiamaade kuulutusi
selle kohta, et nad hävitavad juudiriigi maa pealt.
Arvestades mu vanemate tausta, olid nad vägagi mures.
Mõni nädal enne sõja algust toimus mu vanema venna bar mitsva.
Tegime seal palju pilte,
kuna me ema oli professionaalne fotograaf.
Ta tegi suure hulga pilte ja hakkas kirjutama kirju.
Läksime üks päev postkontorisse suur kirjapakk käes.
Ema saatis need kõigile me sugulastele ja tuttavatele
üle maailma.
Ta arvas, et siis jääb me perest veel vähemalt viimane mälestus.
On oluline meeles pidada,
et mõlemad mu vanemad olid käinud läbi
väga traagilistest aegadest elus.
Nii tegidki nad ettevalmistusi 3 nädalat enne sõja algust.
Lapsed muidugi mängisid ega saanud millestki aru,
kuid vanemad olid väga tõsised.
Läksin üks päev emaga toidupoodi,
kust ostsime kokku toiduvarusid, sest me valmistusime sõjaks.
Koristasime oma varjupaiku.
Kõigil polnud kodus varjupaika,
nii et inimesed kaevasid tänavatel varjundeid.
Me kõik valmistusime sõjaks.
See algas 5. juunil.
Mäletan neid sireenide hääli täna sama elavalt kui tookord.
Olin siis 10-aastane.
Jooksime kooli pommivarjundisse. Olime seda harjutanud.
Igal lapsel oli oma silt, kus oli kirjas ta nimi, isikukood ja aadress.
Tunni möödudes läksime tagasi klassi ja peale seda koju.
Esimesed 2-3 päeva olime ööd ja päevad pommivarjundis.
1967. a. polnud meil veel taskulampe, kuid meil olid laternad.
Korraga olid kõikide me isad kadunud.
Nad pidid minema sõtta.
Jäime emadega koju ja kuulasime transistor-raadioid.
Need väikesed raadiod olid tolle aja suurim leiutis,
mille kaudu saime kuulda uudiseid rindejoonelt.
Ja ka uudiseid araabiamaadest.
"Tel Aviv on ajalugu! Jeruusalemm on ajalugu!"
Iisraeli raadio rääkis aga hoopis vastupidist.
Mõistsime 2-3 päeva pärast, et sõda on peaaegu läbi.
Ime sündis.
Viskan ikka nalja ja ütlen:
"Kui tuled Jeruusalemmast ega usu imedesse, pole sa realist."
See oli ime.
Mäletan, kuidas peale 3-4 päeva räägiti uudistes
Jeruusalemma ja Nutumüüri vabastamisest.
Mäletasin oma esimest külaskäiku Jeruusalemma,
kui olin 7-aastane.
Ma ise sündisin ja kasvasin Tel Avivis
ning Jeruusalemm tundus tol korral väga kauge.
Tänapäeval sõidetakse sinna 30-45 minutit,
kuid tol ajal kuluks selleks 3 tundi.
Mäletan, kuidas seisin seal ühes kohas
ja linn oli kaheks jagatud.
Nägime eemalt Taaveti torni ja mu vanemad ütlesid:
"Seal on Nutumüür. Vanasti oli seal juutide tempel.
Ja see on Siioni mägi."
Nägime neid kõiki kaugelt, sest sinna ligi ei pääsenud.
Mäletan seda nii elavalt.
Siis aga tuli sõda
ja me kõik teame, mis peale seda juhtus.
Kaks nädalat peale sõja lõppu viisid me vanemad
minu ja mu kaks venda bussiga Jeruusalemma.
Käisime vanalinnas, Templimäel ja Nutumüüri ääres.
Me kõik nutsime seal.
Hiljem käisime ka Golani kõrgustikul ja muudes paikades.
Olime peale sõda mitu kuud kui eufoorilises seisus.
Nagu kõik teavad,
on tänapäeva Jeruusalemm taas ühildatud.
See on esimest korda meie ajaloo jooksul,
kus Jeruusalemm on taas meie võimu all
nii nagu kuningas Taavetigi ajal.
Taavet ju oli see,
kes kuulutas Jeruusalemma juudi rahva pealinnaks.
Kahjuks küll peame täna seisma silmitsi vastuseisuga,
kus ühingud nagu Unesco ja paljud teised
püüavad eitada juutide seotust
oma igavese, ajaloolise, vaimse ja religioosse pealinnaga.
Kuidas saab üldse väita, et meil pole mingit seost?
See ei vasta ju tõele.
Kuid me juutidena oleme siiski seal
ja Jeruusalemm on igavesti meie pealinn.
Seetõttu võin ka öelda, et isegi, et peame seisma silmitsi
kõigi nende ähvarduste, mõtete ja etteastetega selle kohta,
et juutidel pole Jeruusalemmaga midagi ühist,
siis meil on ükskõik, mida nad otsustavad või kuulutavad.
Sest tegelikkuses jääb Jeruusalemm igavesti
juutide pealinnaks.
Kuidas aga on hetkel lood Lähis-Ida olukorraga?
Te olete õppinud araabia keelt ja tunnete Iisraeli naabreid hästi.
Milliseid variante üldse on loomaks rahu Lähis-Idas?
Me kõik näeme tänast Lähis-Ida olukorda.
Me elame väga tormistel aegadel.
Rääkides Lähis-Idast võin mainida kolme väga olulist ajaloolist sündmust.
Isalmistide revolutsioon Iraanis 1979. aastal,
mis tõi kaasa suure muutuse selles piirkonnas.
Teine sündmus oli väga otsustav.
See oli Ameerika sissetung Iraaki
ja Iraagi riigi kokku kukkumine.
Ja kolmas ajalooline areng oli Egiptuse revolutsioon 2011. a.
Need kolm sündmust olid põhitegijad, mis muutsid Lähis-Ida selliselt,
et see pole enam selline nagu viimased 100 aastat.
Lähis-Ida on sisuliselt kunstlikult loodud,
kui rääkida selle piirkonna riikidest.
Kuid nüüd on see kõik lagunemas,
sest me näeme, mis sünnib Iraagis, Süürias ja mujal Lähis-Idas.
Ja nii näeme nii meie, kui tegelikult kogu maailm,
et see Iisraeli-Palestiina konflikt, või endine Iisraeli-araablaste konflikt
on vaid üks konflikt paljude seas. Kuid see pole kõige olulisem konflikt.
See pole kõigi maailma probleemide põhjus,
vaid lihtsalt üks konflikt paljude teiste seas.
Läheme 40 aastat tagasi -
aega, kui Anwar Sadatin külastas Iisraeli.
Mõlemad kohtumise osapooled
ütlesid nii oma rahvastele kui maailmale,
et rahu saavutamine on võimalik.
Kui on vaid tahet, leidub ka võimalusi.
Meil õnnestus see Egiptuse ja Jordaaniaga.
Ja nii alustasime seda protsessi ka palestiinlastega.
Me mõistame, et elamaks selles maailma osas
peame me oma naabritega hästi läbi saama.
Kõigest tuleb rääkida laua taga, sest sõjad ei saavuta midagi.
Koostöö on oluline, kuid seda ei saa teha üksinda.
Kui aga üks osapool esitab koguaeg eeltingimusi,
on väga raske pidada mingeid arutelusid.
Meie vastus me naabritele on juba pikemat aega olnud:
"Tulge, istume maha ja räägime kõigist me probleemidest.
Igale probleemile leidub lahendus, kui on vaid tahtmist seda leida."
Oleme rakendanud seda mitme teise maa puhul.
Kui aga vaadata lähemalt praegust palestiinlaste seisu,
siis me näeme lahkmeelt Hamasi ja Fatah'i vahel.
Me näeme vihavaenu erinevate rühmituste vahel
ja ekstreemsusi, mis teisel pool maad võtavad.
Põhjuseid selleks on mitmeid,
kuid meil pole selleks aega, et neist rääkida.
Kuid ma jagan hea meelega oma kogemustest kui Lähis-Ida uurija.
Ma ei taha kasutada sõna "asjatundja"
Me tahame istuda maha ja arutada asju rahumeelselt.
Oleme selleks iga päev valmis.
Tulge nõupidamistelaua taha, aga ilma eeltingimusteta.
Me võime jätkata seda protsessi, mis sai ju alguse juba Oslo leppest.
Vaja on vaid kummagi osapoole tahet, sest üksi ei saa midagi ära teha.
Mainiste varem infost,
mis liigub läbi erinevate meediakanalite,
rääkides Iisraelist ja sealsest olukorrast.
Olete te ka kunagi vaadanud
TV7 poolt toodetud teemakohaseid saateid?
Mida te neist arvate?
Kui ma esimest korda Soome tulin,
siis plõksisin esimestel õhtutel erinevate kanalite vahel,
kuniks nägin korraga kaadreid Jeruusalemmast.
"Vaata, aga vaata!
Siin on kanal, mis näitab kauneid võtteid Pühast Maast."
Siis sain aru, et tegu on TV7'ga ja te töö avaldas mulle sügavat muljet.
Mulle avaldas muljet see,
kuidas püüate tuua esile tõde Iisraeli tõelise palge kohta,
jagades seda nii Soome, kui teiste maade vaatajatega.
Üks pilt ütleb enam kui tuhat sõna.
Kui näed, siis ka usud.
Näha seda tegelikkust nii selle heast kui halvast küljest.
Me pole mingi paradiis.
Oleme tavaline maa ühes oma hea ja halvaga.
Kuid kui seda oma silmaga näha, muudab see ka su arusaamasid.
Seetõttu olin rõõmus, kui sain teada teie kanalist,
mis annab edasi erinevaid pilte Lähis-Idas toimuvast ja Iisraelist.
Nii et tahan tänada teid teie tubli töö, toe ja armastuse eest.
Jätake samas vaimus!
Ma vastan alati hea meelega,
kui minult küsitakse Lähis-Ida arengute kohta.
Teen seda paljudes erikohtades.
Nii et kõike head teile teie töös! - Suur tänu!
Minnes meie tänase eelviimase küsimuse juurde,
siis mida te ütleksite Soome kristlaskonnale
ja üldse kõigile kristlastele, kes tahaksid toetada Iisraeli?
Kuidas nad saaks oma tuge praktilisel moel väljendada?
Öeldes oma diplomaadi kogemusest mitmel erimaal,
siis ma olen näinud palju armastust kristlike kogukondade keskel.
Ma hindan seda väga
ega pea seda kuidagi iseenesestmõistetavaks.
Olles Lõuna-Aafrikas saime me kristlikelt ühingutelt palju tuge.
Nad mõistsid, et Iisraeli aitamiseks tuleb kõvemat häält teha.
Seda ei tohi karta,
sest Iisraeli toetamine ja armastuse avaldamine Iisraelile
tähendab sisuliselt ka iseenda aitamist.
Need, kes õnnistavad Iisraeli, saavad ka ise õnnistatud.
Seetõttu on mu soovitus järgmine -
jätkake seda head tööd ja ärge kartke!
Rõõmutsege, laulge ja palvetage tulevikuski
ja seda veelgi valjemalt.
Ärge vaikige.
Ma kohtun ja suhtlen paljude sõpradega.
Suur hulk rahvast vajab kuulda seda kõike veelgi enam.
See on üks soovitus.
Kuid lisaks sellele, et toetada meid häälekamalt,
püüdke kaasata ka noori kogu sellesse loosse.
Kogen, kuidas saame paljudelt soomlastelt tuge.
Nad on armastavad ja hoolivad ning meie armastame neidki.
Kuid samas oleks hea kaasata rohkem noori.
Neile tuleb selgitada, mis lugu selle Iisraeliga on
ja miks Iisrael ja head suhted sellega on nii olulised.
See kõik on Iisraeli ja Soome heaolu nimel.
Eesti ja Iisraeli heaolu nimel
ning ka maailma ja Iisraeli heaolu nimel.
Tahtsite lõpetuseks jagada põhjusest,
mis on toonud teid siia Põhja-Euroopasse
esindama Iisraeli Soomes ja Eestis.
See on vägagi huvitav lugu.
Rääkides raamatute, sõnade ja fotode mõjujõust...
Juute tuntakse ju kui Raamatute Raamatu rahvast.
Mäletan oma lapsepõlvest, 60'ndatest üht laste raamatute sarja,
mis rääkis lastest maailma eripaigus.
See raamat oli kirjutatud ühe rootslasest naise poolt,
kes oli nii kirjanik kui fotograaf.
Üks tema raamatutest rääkis Noriko-nimelisest tüdrukust Jaapanis.
Ühtlasi oli seal raamat Aafrika lapsest ja Iisraeli lapsest.
Kuid siis oli ka raamat: "Elle Kari, Lapimaa tüdruk".
Raamatus olid mustvalged fotod sellest saami tüdrukust Lapimaalt
ja minu jaoks tundus see kuidagi väga erilisena.
Ma ise kasvasin ju üles Tel Avivi randadel.
Piltidel aga oli see tüdruk väga kummalistes riietes.
Seal oli lund ja põhjapõtru ning palju muud.
See kõik paelus mind väga ja ma ütlesin:
"Kord ühel päeval ma pean saama sinna."
See oli midagi väga erilist ja ainulaadset
ja siin ma nüüd olen.
Nüüd vaid on mu ülesandeks leida üles see Ella Kari.
Kuulsin, et ta on endiselt elus ja peaks olema 75-aastane.
Ta on pärit Rootsi Lapist.
Nii et mõnel oma eesootaval Rootsi reisil
püüan temaga kokku saada.
Vestlen temaga ja jagan temaga oma otsusest
tulla siia sellele maale.
Saan öelda talle, kuidas tema ja temast kirjutatud raamat
mulle sellist mõju avaldas,
et otsustasin tulla Soome.
Loodetavasti leiate ta üles.
Suur tänu selle intervjuu ja külaskäigu eest!
Rohkeid kordaminekuid teie töös!
Suur tänu ja Jumal õnnistagu teid!
Tõlge: Anne-Ly Raukas