Suomi täyttää vuonna 2017 100 vuotta.
Juhlavuosi näkyy TV7:llä mm. Haastattelussa-ohjelmasarjassa.
Tänään vieraanani on nainen, joka on puolisonsa kanssa huolehtinut -
7 sijaislapsesta ja kasvattanut 5 heistä täysi-ikäisiksi asti.
Tervetuloa ohjelmaan, Sisko Hellsten. - Kiitos.
Haaveilit jo nuorena suuresta perheestä.
Tuo haave ja unelma oli särkyä jo heti alkuunsa, -
koska tyttäresi synnytyksestä tuli hengenvaarallinen.
Kerro siitä kokemuksesta. - Kyllä.
Koko raskausajan jouduin jo olemaan sairauslomalla ja levossa.
Sitten kun synnytys lähestyi, niin se käynnistettiin, -
ja jouduin odottamaan turhaan yli 20 tuntia.
Tyttö ei päässyt syntymään.
Siinä minulta jo tajunnan taso laski vähän.
Lääkärit tekivät päätöksen hätäsektiosta, -
koska lapsen koosta ei ollut täyttä varmuutta.
Mieheni Heikki oli mukana synnytyksessä -
ja Heikki tunsi voimakasta tarvetta rukoilla lääkärille viisautta -
että lääkäri osaisi tehdä oikeita ratkaisuja.
Niin päädyttiin nopeasti hätäsektioon.
Kun heräsin nukutuksesta, niin lääkäri tuli herättelemään -
ja sanoi:"Onneksi olkoon! Teille syntyi iso tyttö."
Ensimmäiseksi kysyin: "Paljonko painoi?" - 5380 g.
Jälkeenpäin tapasin lääkärin ja sanoin, -
että mieheni tunsi kehotusta rukoilla viisautta.
Hän kiitti ja sanoi olevansa vakaumuksen kristitty, -
ja että tilanne oli todella vaikea.
Sitten sain vielä tulehduksen ja verenmyrkytyksen.
Jouduimme olemaan 2 viikkoa sairaalassa, mutta selvisimme.
Tytölle ei tullut mitään vaurioita. Siitä kiitos Taivaan Isälle.
Mutta et saanut sitten lupausta omista biologisista lisälapsista?
Se olisi ollut liian suuri riski sekä lapsen että itseni kannalta.
Ajattelin, että onhan niitä valmiitakin lapsia.
Palataan ajassa taaksepäin Helsingin maalaiskuntaan, -
lapsuuden maisemiin, Seutulaan.
Millaista elämä oli lapsuuden perheessä?
Meitä on 5 sisarusta. Olin vanhin tyttö ja lapsista keskimmäinen.
Vanhempani olivat vuotta ennen syntymääni tulleet uskoon.
Asuttiin Seutulassa, ja he kävivät Seutulan seurakunnassa.
Siihen totuin jo lapsena, että meillä kävi paljon vieraita -
seurakunnan puhujavieraita ja seurakuntalaisia.
Äiti halusi palvella ja osoittaa vieraanvaraisuutta.
Olin 8-vuotias, ja meillä oli pienviljelystila.
Vanhemmat kävivät torilla myymässä tuotteita - lähinnä mansikoita.
Hoitelin keväällä syntynyttä siskoa ja tein pieniä kotiaskareita.
Jälkeenpäin ajatellen opin vastuun- ottamista. Ei se tuntunut pahalta.
Naapurintytöt leikkivät nukkien kanssa, -
ja minulla oli elävä vauva, jota hoidin ja työntelin vaunuissa.
Opin kantamaan vastuuta suurperheessä.
50-luvun lopulla elämä ei ollut kenelläkään helppoa.
Olit nuorena evankelistasielu.
Autoit asunnottomia ja teit lapsi- ja nuorisotyötä.
Millaista tämä teini- ja nuorisoikä oli hengellisesti?
Seurakunnassa jo 12-vuotiaana aloitin pyhäkoulun apuopettajana.
Sitten myöhemmin useamman vuoden vedin itse sitä pyhäkoulua.
Olin ympäristökokouksissa mukana avustamassa -
ja alkoholistiparantoloissa lauloin ja todistin ryhmän mukana.
Sitten Helsingissä 70-luvun taitteessa muistan, -
kun Heikki ja Mikko Hurstin kanssa evankelioitiin asematunnelissa.
Kerrankin yritettiin päästä putkaan laulamaan - silloin tuloksetta.
Lähetysseurakunnassa oli lauantai-iltaisin tilaisuuksia, -
mihin kadulta pyysimme nuoria.
Joskus tapasin jonkun tytön, jolla ei ollut yöksi yöpaikkaa.
Vein hänet kotiin Vantaalle ja annoin yösijan ja ilta- ja aamupalan.
Halusin osoittaa näin rakkautta.
Näin kodinperintö selvästi oli mennyt sydämeesi.
Löysit myös puolisosi Heikin seura- kunnasta. Miten rakkautenne syttyi?
Se syttyi, kun Heikki tuli opiskelemaan.
Hän oli ollut kesätöissä kotini lähellä, ja tunsin hänet siitä.
Mutta hän tuli Helsinkiin päätoimisesti opiskelemaan, -
niin tietysti kuljettiin yhteisiä bussimatkoja.
Menin auttamaan Kannelmäessä kerhonpitoa -
ja pyysin työtoverini ja Heikin kerhonpitoon mukaan.
Pikkuhiljaa perustimme Kannel- mäkeen evankelioimisryhmää.
Heikin kanssa vedettiin sitä, ja alkoi olla joka päivä jotain asiaa.
Kännyköitähän ei vielä ollut - eli lankapuhelimella tai tavattiin.
Pikkuhiljaa ystävyys muodostui seurusteluksi ja rakkaudeksi, -
ja vuonna -78 syksyllä meillä oli Salemissa isot häät.
Ihanaa. Teitte vielä aluetyötä lähes 10 vuotta Länsi-Helsingissä.
Millaista aikaa se oli? - Muutimme Malminkartanon opiskeluasuntolaan.
Olimme aloittaneet jo Kannelmäessä kerhotyön.
Aloitimme myös teetuvan ja säännöl- liset kokoukset ja telttakokoukset.
Mikä oli mahtavaa, meillä oli n. 40 nuoren aikuisen -
tai pienen lapsiperheen vanhemmat yhdessä.
Se into ja yhteenkuuluvuus, mikä meillä oli - ja halu palvella!
Meillä oli Länsi-Helsingissä parhaimmillaan 11 kerhoa -
ja pyhäkoulua vastuullamme, telttakokoukset, -
säännölliset kokoukset ja teetupa.
Sitten keksittiin järjestää näytelmäryhmä.
Riitan sydäntalo -näytelmän kanssa kierrettiin lastentapahtumissa -
Helsingissä ja pääkaupunkiseudulla.
Samoin meillä oli nukketeatteri, -
jolla kerroimme Raamatun kertomuksia lapsille.
Jälkeenpäin ajatellen se oli aivan mahtavaa aikaa -
se into, halu palvella ja yhteenkuuluvuuden tunne.
Se varmaan jätti jälkensä monen elämään. - Kyllä.
Mikä sinua sykähdytti siinä eniten?
Se, miten paljon lapsia tuli tapah- tumiin, kerhoihin ja pyhäkouluihin.
Näin jälkeenpäin ajatellen -
he todella mielenkiinnolla kuuntelivat Raamatun kertomuksia.
Mulle oli aivan yllätys, ettei tarvittu kauheasti muuta virikettä.
Raamatun kertomukset ovat toiset erittäin mielenkiintoisia.
Kun ne kertoo mielenkiintoisesti Jeesuksen rakkautta välittäen, -
niin se monta kertaa riitti silloin.
Se oli sykähdyttävä ajatus näin jälkeenpäin.
Nuorena haaveilit Afrikassa olevasta lastenkodista, -
mutta se haave ei toteutunut.
Vuonna -91 sinusta tuli perhe- hoitaja perustamaanne perhekotiin.
Miten tämä kaikki käytännössä tapahtui?
Teitte paljon lapsityötä, mutta siitä tuli ihan ammatti, -
että aloit hoitaa lapsia kotona. - Joo.
Hannan jälkeen en raaskinut palata töihin ja laittaa häntä hoitoon.
Kävin perhepäivähoitajan kurssin -
ja ryhdyin kunnalliseksi perhepäivähoitajaksi.
Koska olen koulutukseltani perushoitaja, -
hoitoon tuli aika paljon erityis- hoitoa ja -kasvatusta tarvitsevia.
8 vuotta meillä oli perheessä useampi lapsi.
Samalla Hanna kasvoi siinä, ja hoidin häntä.
Oli myös lastensuojeluperheistä lapsia lyhytaikaishoidossa.
Siinä lastensuojelun sosiaalityön- tekijä oppi minut tuntemaan.
He suunnittelivat Malminkartanoon ammatillista perhekotia -
ja he pyysivät meitä perhekodin vanhemmiksi.
Me tarkkaan mietittiin ja rukoiltiin.
Muutama perhekoti jo toimi Helsingissä.
Me kierrettiin ne ja harkittiin tosi tarkkaan puolisen vuotta.
Sitten tultiin siihen tulokseen, että haluamme avata kotimme ovet.
Sitten meille tuli vuonna -91 syksyllä 4 lasta lastenkodista -
2-, 4-, 6- ja 8-vuotiaat.
Olette olleet sijaisvanhempina avoimesti tunnustavia kristittyjä.
Miten usko näkyi siellä perheen arjessa?
Jo alussa tehtiin selväksi sosiaalityöntekijöille, -
vanhemmille ja läheisille, että olemme vakaumuksen kristittyjä.
Totta kai se on hyvin tarkkaa, -
ja vanhempien kanssa keskustellaan asiasta.
Oli aikoja, etten tuonut lapsia edes pyhäkouluun.
Olin kotona heidän kanssaan, mutta se oli ihan harkittu ratkaisu.
Mutta iltaisin lasten kanssa rukoilin vanhempien puolesta.
Ne olivat todella herkkiä hetkiä.
Näin osoitin lapsille, etten kanna vihaa heidän vanhempiaan kohtaan, -
vaan yhdessä kannetaan vanhemmat Taivaan Isän tietoon -
ja pyydetään heille varjelusta ja siunausta.
Huostaanotto on lapselle erittäin traumaattinen tapahtuma.
Mitä lapsi siinä käy läpi? Olet seu- rannut monen elämää ja kohtaloita.
Se ihan riippuu lapsen iästä, -
ja siitä, miten kaoottinen elämä on ollut biologisten vanhempien luona.
Vai onko lapsi ehkä joutunut laitokseen?
Yleensä yritetään avohuollon tuki- toimin lasta ja perhettä auttaa.
Jos avohuollon tuki ei riitä eikä auta -
ja lapsen kehitys ja kasvu vakavasti vaarantuvat,
niin sosiaalityöntekijän on alettava valmistella huostaanottoa.
Totta kai siinä vanhempien kanssa keskustellaan ja mietitään.
Sitten kun päädytään huostaanottoon,
lapsen ikä ja käsityskyky määrää, mitä hän ymmärtää ja mitä ei.
Onhan se aivan eri ympäristö, vieraat uudet vanhemmat.
Totta kai on ikävä biologisia vanhempia.
Jos on vähän varttuneempi lapsi, voi jäädä huoli, -
kun hän ei nyt ole kotona huolehtimassa vanhemmistaan.
Paljon riippuu lapsen kokemista laiminlyönneistä tai puutteista.
Joskus lapsi voi tuntea syyllisyyttä siitä, -
että "kun olin niin vilkas tai levoton, äiti ei jaksanutkaan hoitaa"
Siinä kyllä käydään monenmoisia tunteita läpi, -
ja lapselle tulee olla rehellinen.
Näen tosi tärkeänä, että yhteys biologisiin vanhempiin säilyy -
ja lapsi tapaa heitä säännöllisesti.
Se on tosi tärkeää, koska lapset ovat osa vanhempaansa.
Mutta tulee myös olla mahdollista kiintyä sijaisvanhempiin, -
koska sitä kautta lapsi voi kasvaa ja kehittyä -
ja päästä käsittelemään niitä tunteita.
Joskus voi tulla ristiriitaa lapselle, -
jos vanhemmat parjaavat sosiaali- työntekijöitä tai sijaisvanhempia -
että kumman puolella hän on.
Kuitenkin sen ymmärtää, että lapsi on lojaali vanhemmilleen.
Halusin aina puhua lapsille hyvää heidän vanhemmistaan.
Luullakseni iltarukoukset paljon auttoivat lasta ymmärtämään, -
ettei mulla ole mitään vihan tunnetta vanhempia kohtaan.
Kutsuin heitä kylään ja vastaan- otin kuin ketkä vieraat tahansa.
Leivottiin, laitettiin ruokaa ja siivottiin koti.
Arvostin todella vanhempia, -
ja lapset varmaan hyvin tarkkaan joskus seurasivat, -
miten keskustelen vanhempien kanssa.
Näen todella tärkeänä, että yhteys säilyy.
Perhekodin arjen pyörittäminen on voimia vievää.
Kerroit aiemmin, että tuli hetki, jossa rukoilit Jumalalta apua, -
että nyt olisi ihana saada arkeen tukea. Miten Jumala vastasi?
- Joo, kyllähän arki ihan konkreettisesti aika työlästä on, -
kun oli alussa heti 5 alle 10-vuotiasta lasta.
Lisäksi oli vielä 20 lähihoitajaa ja muutama sosionomiopiskelija -
harjoittelemassa käytännön lastenkasvatus- ja hoitotyötä, -
ja ohjasin heidän opinnäytetyönsä.
Muistan tilanteen, että olin saunottanut lapset, -
ja oltiin vaihdettu puhtaat liina- vaatteet ja rasvailtiin lapsia.
Yks'kaks katoin, että joku alkoi kovin raapia päätään.
Huomasin, että hetkinen... nyt taitaa olla täitä.
Kun katselin, niin kaikilla oli!
Kun vaihdoin kaikki liinavaatteet, tuli heti 14 lakanaa pesuun.
Kun tuli täitä, piti taas liinavaatteet vaihtaa -
ja laittaa saunaan kuumaan, niin mulla olikin 28 lakanaa pesussa!
Työmäärä joskus oli... ja illalla pääsin vasta tekemään vaatehuoltoa.
Yöunetkin saattoivat jäädä tosi lyhyiksi.
Kerran siellä pesuhuoneessa tunsin itseni tosi taakoitetuksi -
ja huusin Jumalan puoleen: "Onko sulla ketään, joka tulisi avuksi?"
Meni muutama päivä, niin seurakuntasisar soitti ja sanoi: -
"Sisko, tarvitsetko apua? Toimistoon tuli vanhempi rouva.
Hän ei kuulu meidän seurakuntaan eikä voi mennä vanhuksille, -
kun ei ole meidän seurakuntamme jäsen.
Tämä rouva haluaisi tulla." Työtodistusten kanssa oli mennyt.
Hän oli erään helsinkiläisen suuren koulun pääemäntä - keittäjä.
Hän tuli meille ja 5 vuotta kävi kerran viikossa.
Teimme suurinpiirtein viikon ruoat jääkaappiin.
Se oli mieletön apu niinä 5 vuotena.
Hän kertoi, että hän tunsi jonkun lapsiperheen tarvitsevan häntä -
että hän haluaa jotain lapsiperhettä auttaa.
Se oli liikuttavaa, että rukousvastaus oli niin nopea.
Aikuiseksi kasvattamasi nuori nainen on antanut luvan, -
että voimme kertoa hänen elämästään, -
kun hän joutui kohtaamaan menneisyyttään Luojansa kanssa.
Mitä tapahtui, kun hän pohti suhdetta omaan vanhempaansa?
Tyttö tuli meille nuorena ja oli jo ollut monessa sijaishoitopaikassa.
Huostaanotettaessa hän oli päättänyt, -
että hänen ei välttämättä tarvitse pitää yhteyttä äitiin.
Selvästi tämä tyttö oli ollut taakankantaja ja huolehtija.
Perheessä oli hyviäkin hetkiä, ja äiti panosti paljon lapsiin.
Sitten siinä päädyttiin kuitenkin huostaanottoon -
ja muutamaan sijoituspaikkaan ennen meille tuloa.
Useasti sanoin, että olisiko sinun järkevää ottaa äitiin yhteyttä.
Äiti kävi meillä, ja heillä oli ihan normaalia kanssakäymistä.
Mutta tytöllä oli tunne, että hän loukkantui tai koki pahana sen, -
että hän joutui kodista pois ja huostaanotetuksi.
Siinä hän kasvoi ja kävi koulua.
Vuonna 2014 Salem-seurakunnassa oli Nicky Cruz puhumassa.
Nicky kertoi saarnassaan, miten hänen äitinsä harjoitti noituutta -
ja pahoinpiteli häntä, kun hän oli pieni.
Nicky lähti kotoa 15-vuotiaana.
Sitten hän kohtasi David Wilker- sonin työn kautta, tuli uskoon, -
antoi elämänsä Jeesukselle ja muuttui koko nuori mies.
Nicky päätti antaa äidilleen anteeksi.
Hän kertoi tätä Salemin tilaisuudessa.
Nickyn äiti ja velikin myöhemmin tekivät uskonratkaisut.
Tämä puhutteli tätä meidän nuorta naista, -
ja hän päätti siinä tilaisuudessa antaa äidilleen anteeksi - kaiken.
Siinä oli selvä käännekohta hänen elämässään. Hän itse vapautui.
Valtavasti voimavaroja vapautui opiskeluun, nuoren naisen elämään.
Muutos oli selkeä. Hän on ollut tosi onnellinen, -
että hän tämän ratkaisun teki ja antoi äidilleen anteeksi.
Jos on joku katsoja, joka harkitsee kotinsa avaamista sijaislapselle, -
niin mitä haluaisit sanoa tällaiselle ihmiselle?
Jälkeenpäin ajatellen, kun meillä 24 vuotta oli 7 sijoituslasta, -
niin olen miettinyt sitä ja valitsisin uudelleen samoin.
Siinä on ollut tietysti vaikeuksia ja haasteita mukana, -
mutta käsittämätön, mukana kulkenut Taivaan Isän siunaus -
on monesti mykistänyt minut. Miten Jumalan aikataulu on niin tarkka?
Totta kai kannan ja olen kantanut paljon lapsia esirukouksin vuosia.
Jos nyt joku haluaisi avata ovensa, -
niin vähän alle 18 000 lasta Suomessa asuu erossa vanhemmistaan.
Yksin pääkaupunkiseudulla melkein 1 000 lasta odottaa tukiperhettä, -
jossa voisi kerran kuussa viettää viikonloppua, -
niin vanhemmat saisivat levähtää.
Mekin kiersimme eli jos hän tietää jonkun muun sijaisperheen, -
kannattaa pyytää käymään ja juttelemaan.
Kaupungit ja kunnat järjestävät infotilaisuuksia, -
joissa kerrotaan tuki- ja sijaisperhetoiminnasta.
Ns. Pride-koulutuksen voi käydä, -
ja siinä pariskuntana miettiä, onko meistä/haluammeko.
Sitten voi ilmoittautua kunnan tai kaupungin sosiaalityöntekijöille, -
että olemme päätyneet tällaiseen ratkaisuun.
Siinä on rikkaita vuosia edessä.
- Toimit myös mentorina toisille sijaisvanhemmille.
Millaista tämä työ on ollut? - Neljättä vuotta olen mentorina.
Siinä kokeneempi sijaisvanhempi toimii mentorina -
joko aloittevalle sijaisperheelle, tai perheelle, -
jossa on vaikeuksia joko biologisen perheen tai lapsen kanssa.
Tässä pääsee jakamaan omia, jo elettyjä kokemuksia -
ja sitä, miten ja millä avulla niistä on selvinnyt.
Olen kokenut hyvin antoisana jakaa jollekin, -
joka on sillä hetkellä vaikeuksissa, ja huojentaa perheen elämää.
Tästä selviää. Ja antaa niitä työkaluja, -
millä itse on päässyt eteenpäin ja selvinnyt.
Noin vuoden hoidan aina yhtä mentorointitapausta.
Halaukset ja liikutukset loppu- vaiheessa ovat palkitsevia, -
kun nämä perheet ovat tunteneet suurta helpotusta.
Puhuit työkaluista. Voisiko niistä hyötyä kuka tahansa vanhempi?
Kerro vähän, mitä olet oppinut. - Kyllä.
Yksi ydinasia useampilapsisessa perheessä on perheallakka, -
missä on kaikkien perheenjäsenten menot.
Silloin mikään ei tule yllätyksenä.
Vanhemmat tietävät kummankin menot ja lasten kulloisetkin viemiset.
Silloin pystyy suunnittelemaan. Toinen asia on viikko-ohjelma.
Mulla oli tarkka siivouspäivä, puolenviikon siivous, -
liinavaatteitten vaihtopäivä ja jopa viikon ruokalista valmiina.
Ostoksia tehdessä tiesi valmistautua etukäteen.
Se suunnattomasti helpotti, kun oli monta lasta.
Oli harrastukset, terapiat, lääkäriajat, neuvolakäynnit ym.
Sitä olisi ollut todella hukassa ilman tätä allakkaa.
Lapsetkin oppivat merkkaamaan menonsa, ja pysyttiin ajan tasalla.
- Olet jäänyt perhehoitajan työstä eläkkeelle, -
mutta uutena löysit diakoniatyön opiskelun. Millaista se on ollut?
24 kotona vietetyn vuoden ja eläk- keelle pääsyn jälkeen ajattelin, -
että nyt tulee rutkasti aikaa, kun eläkkeellä voi tehdä mitä vaan.
Mutta olin aina haaveillut opiskelusta ja niin aloitin.
Ja se tiedonnälkä, mikä siinä vaiheessa oli!
Kun opiskelin diakoniaa Isossa- kirjassa ja kirjoitin esseitä, -
joitakin on vielä kirjoittamatta, -
niin halusin lukea kaiken, mitä löysin - ja opin paljon.
Ja eräs huolestuttava asia, -
- olin ollut aiemmin kotisairaanhoitajana Kallion piirissä -
niin nykyään vanhojen ihmisten syrjäytyminen on ihan todellisuutta.
Tietysti kaupungit ja kunnat yrittävät kotihoidolla turvata -
vanhempien ihmisten kotonaoloa, mutta se resurssi ei riitä.
Kolmannen sektorin, seurakuntien ja järjestöjen apua kovin tarvitaan -
diakoniassa ja etenkin vanhempien ihmisten asioiden hoitamisessa.
- Varmasti hyödyt sijaisäitiys- kokemuksista myös diakoniatyössä -
ja voit olla oppilaana jakamassa toisille oppilaille tietojasi.
Kyllä. Tukiperhetoimintaa, varamummoja ja -vaareja, -
tai tukihenkilöitä jopa seurakunnan puitteissa -
tarvitaan paljon yksinholtaja- ja maahanmuutajaperheille.
Kun järjestimme ystäväpalvelun koulutusta seurakunnassa, -
niin useampi henkilö halusi lähteä tukemaan perheitä.
Minusta on aivan mahtava asia, -
että perhe saa tarvitessaan tukea varhain.
Silloin useimmiten säästytään lapsille rankoilta huostaanotoilta.
Olemme ohjelmaan aina varanneet loppuun pienen osuuden, -
jossa vieras saa sanoa jotain katsojille.
Mitä sinä, Sisko, haluaisit sanoa TV/:n katsojille?
Itse olen kokenut tosi tärkeänä ja siunauksellisena sen, -
että voin esirukoilla, -
kantaa lapsiani, lastenlapsia, läheisiä esirukouksin Jumalan eteen.
Se on niin arvokasta, että tämä on niitä ainoita asioita, -
joissa myös on vaikutusta iankaikkisuuteen asti.
Kehottaisin sinua, äiti, isä, isoäiti, isoisä, kummitädit, tädit, -
jos teillä on lähipiirissä lapsia ja lastenlapsia, -
niin heitä tulee kantaa päivittäin Jumalan eteen.
Ihan muutaman viikon sisällä olen saanut valtavan rukousvastauksen, -
kun meille viimeisenä lapsena, 7-vuotiaana tullut poika -
on saanut kokea ihmeellisen Jumalan avun elämässään.
Olen kantanut häntä esirukouksin Jumalan eteen monena yönä.
Nyt hän saa kokea Jumalan apua omassa elämässään.
Tämä on ollut aivan valtava rukousvastaus.
- Kiitos, Sisko! Jos haluat kuulla lisää sijaisvanhemmuudesta, -
niin menepä TV7:n ohjelma-arkistoon -
ja katso Olen äiti -ohjelmasarjan jakso 3.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare