INTERVJUU
Soome tähistab 2017. aastal oma 100. sünnipäeva.
Juubeliaasta kajastub ka saates "Intervjuu".
Minu tänaseks külaliseks on naine,
kes koos oma abikaasaga on kandnud hoolt 7 kasulapse eest,
kasvatades viis neist täisealiseks.
Tere tulemast saatesse Sisko Hellsten!
Tänan!
Sisko, unistasid juba noorpõlves suurest perest,
kuid see unistus purunes juba üsna varakult,
kui peale su tütre sündi tekkis eluohtlik olukord.
Räägi palun, millega oli tegu?
Pidin juba kogu raseduse aja olema haiguslehel
ja pidevalt puhkama.
Kui sünnitamise aeg kätte jõudis, kutsuti sünnitus esile,
kuid ootasin asjatult 20 tundi ja tütar ei sündinud ikka veel.
Selleks ajaks hakkasin juba vaikselt ära kustuma
ja kuna arstid polnud kindlad, kui suure lapsega on tegu,
arvati, et tuleb teha erakorraline keisrilõige.
Mu abikaasa Heikki oli kogu selle sünnitusprotsessi juures
ja koges väga tugevalt, et arstile peab paluma tarkust.
Nii ta paluski, et arst oskaks teha õigeid otsuseid.
Mind viidi erakorralisele keisrilõikele.
Mäletan, et kui narkoosist ärkasin, tuli arst ja ütles:
"Palju õnne, proua Hellsten - teile sündis suur tütar!"
Mu esimene küsimus oli, palju ta kaalus?
Vastus oli: 5380 g.
Hiljem, kui seda arsti uuesti nägin,
ütlesin, kuidas mu mees oli tundnud õhutust
paluda arstile tarkust,
mispeale ta ütles: "Aitäh! Ta on tõeline kristlane!
Sest tegu oli väga raske olukorraga."
Mul tekkis peale seda kõike põletik ja veremürgitus,
mistõttu pidime jääma tütrega 2 nädalaks haiglasse.
Kuid ma ja me tulime sellest välja ja tütrel ei tekkinud mingeid kahjustusi
Nii et tänu Taeva Isale selle eest!
Kuid samas sulle ei antud enam luba saada veel lapsi?
Jaa, see oleks olnud väga suur risk. Nii minu kui tulevase lapse jaoks.
Ja nii mõtlesin endamisi,
et on ju juba olemasolevaid lapsigi olemas.
Kui läheme pisut ajas tagasi
su Helsingi maakonnas veedetud lapsepõlve juurde.
Milline oli su elu su lapsepõlvekodus?
Meid on peres 5 õde-venda
ja ma olin keskmine laps, samas esimene tütar.
Mu vanemad olid saanud aasta enne mu sündi usklikeks.
Me elasime Seutulas
ja mu vanemad käisid sealses koguduses.
Harjusin juba lapsepõlves sellega,
et meil käis kodus külas palju koguduse liikmeid
ja külaliskõnelejaid.
Emale meeldis neid teenindada ja olla külalislahke.
Meil oli ka oma väike põllupidamine,
mille saadusi käisid ema-isa turul müümas.
Valdavalt häid maasikaid.
Nii et, kui ma olin 8-aastane,
oli minu asi hoida oma kevadel sündinud väikeõde,
aidates kaasa ka pisemates kodutöödes.
Tagantjärgi mõeldes õpetas see mind võtma vastutust.
See polnud mu jaoks muide probleem,
nii et samal ajal, kui naabritüdrukud mängisid meil nukkudega,
oli minul elav "nukk", keda hoida ja kärus ringi sõidutada.
Nii et õppisin kandma suures peres vastutust.
50'ndate lõpu poole polnud kellegi elu just kõige kergem.
Olid noorena paras evangeelne hing,
aidates kodutuid ja tehes palju laste- ning noortetööd.
Milline su teismelise- ja noorusaeg vaimulikus mõttes oli?
Alustasin 12-aastaselt koguduses pühapäevakooli abiõpetajana
ja hiljem olin ka mitmeid aastaid ise pühapäevakooli õpetaja.
Aitasin kaasa ka teistel teenistustel
ning käisin koos ühe grupiga alkohoolikute paranduskodus
laulmas ja evangeliseerimas.
Mäletan, kuidas 70'ndate keskpaigus
sai koos vendade Heikki ja Mikko Hurstiga
käidud raudteejaama tunnelis evangeliseerimas.
Üritasime kord isegi kartsa laulma saada,
kuid tookord see ei õnnestunud.
Kuid koguduses toimusid laupäeva õhtuti noorteteenistused,
kuhu kutsusime tänavalt noori.
Kohtasin nii mõnigi kord tänaval mõnda neidu,
kel polnud ööseks kuhugi minna.
Nii viisin nad endaga koju,
pakkusin midagi süüa ja voodi, kus magada.
See oli minu viis näidata üles armastust.
Nii et kodunt kaasa saadud tava oli juurdunud sinugi südamesse.
Leidsid oma abikaasa Heikki kogudusest.
Kuidas te armastus lõkkele lõi?
Heikki oli käinud päris tihti suvetööl hernepõllul meie kodu lähedal,
nii et teadsin teda juba sellest ajast.
Kuid siis ta tuli Helsingisse õppima ja me sõitsime sageli bussiga koos.
Kord oli Kannelmäel vaja abi piiblitunni läbiviimisel
ja ma kutsusin ühe töökaaslase ning Heikki endaga kaasa.
Tasapisi tekkis meil sinna evangeelne grupp,
mida mina ja Heikki koos juhtisime.
Peagi oli nii, et iga päev vajas miski asi toimetamist
ja kuna tol ajal polnud veel mobiiltelefone,
tuli suhelda kas üldtelefonide kaudu või kokkusaamiste teel.
Ja nii tekkiski tasapisi sõprusest käimine
ja sealt edasi armastus,
mis päädis 1978. a. sügisel suurte pulmadega.
Võrratu!
Tegutsesite peale seda veel pea 10 aastat Helsingi piirkonnas.
Mida see aeg endast kujutas?
Jaa, me kolisime Malmis asuvasse tudengite ühiselamusse.
Olime Kannelmäel juba ühe tööga alustanud,
mis hõlmas endas teetoa teenistust ning koosviibimisi ja telgikoosolekuid.
Tore oli see, et meil oli selline 40-liikmeline noorte täiskasvanute
või ka väikeste laste vanemate punt,
kus valitses tohutu innukus ja ühtekuuluvustunne
ning tahe teenida.
Meil oli parematel aegadel Lääne-Helsingis
11 kristlikku klubi ja pühapäevakooli.
Lisaks sellele telgikoosolekud, regulaarsed teenistused ja teetuba.
Ühtlasi panime ka kokku näiterühma,
kus liikusime ringi näidendiga "Rita südamemaja",
külastades erinevaid lasteüritusi Helsingis ja selle piirkondades.
Lisaks sellele oli meil ka nukuteater, mille kaudu jagasime piiblilugusid.
Tagantjärgi mõeldes, oli see üks võrratu aeg,
kus kõigil oli indu ja tahet teenida
ning samas valitses see ühtekuuluvustunne.
See jättis kindlasti oma jälje paljude inimeste eludesse.
Mis sind selle töö juures kõige enam puudutas?
See, kui paljud lapsed tulid kokku lasteüritustele, laste rühmadesse
ja pühapäevakooli.
Tagantjärgi mõeldes mõistan,
kui hea meelega nad kõiki neid piiblilugusid kuulasid.
Oli isegi üllatav, et nad ei igatsenud muud meelelahutust või tegevusi,
vaid piiblilood pakkusid neile suurt huvi.
Rääkides neid huvitaval moel,
andes samal ajal edasi Jeesuse armastust,
siis sellest sageli juba piisas.
Nii et see puudutas väga.
Unistasid noorena Aafrikas asuvast lastekodust,
mis küll ei täitunud,
kuid 1991. a. lõite te perekodu ja sinust sai perekodu hoidja.
Kuidas see kõik praktikas välja nägi?
Tegite küll palju lastetööd,
kuid siis korraga sai sellest su amet, et hakkasid oma kodus lapsi hoidma.
Ma ei läinud enam peale Hanna sündi tagasi tööle.
Kuid me panime Hanna lasteaeda
ja ma ise läksin pere päevahoidja kursustele,
et saada ametlikuks pere päevahoidjaks.
Olen põhihariduselt medõde,
mistõttu mu hoole alla toodi palju erivajadustega
ja erihoolt vajavaid lapsi.
Nii et meil oli 8 aasta jooksul peres päris mitmeid lapsi,
kellega koos ka me oma Hanna kasvas
ja keda samal ajal sain hoida.
Lisaks sellele tuli meile osa lapsi rasketest peredestki
lühiajalisele hoiule.
Laste sotsiaaltöö esindajatega kokku puutudes kuulsin,
et neil on plaan rajada Malmi lossi ametlik perekodu
ja nad palusid meil saada selle perekodu vanemateks.
Mõtlesime selle üle ja palvetasime selle pärast põhjalikult.
Helsingis olid mõned perekodud juba olemas,
nii et külastasime ka neid
ja kaalusime ikka väga põhjalikult umbes poole aasta jagu,
kuniks jõudsime otsusele, et tahame avada oma kodu uksed.
Nii tuligi meile 1991. a. sügisel lastekodust neli last -
2-, 4-, 6- ja 8-aastane.
Olete kasuvanematena elanud avalikult oma kristlikku elu.
Kuidas te usk te argipäevas väljendub?
Ütlesime kohe algul
nii sotsiaaltöötajatele kui laste vanematele ja lähedastele,
et oleme pühendunud kristlased.
See on äärmiselt oluline suhelda sel teemal vanematega
ja küsida nende arvamust selles osas.
Sest oli aegu,
kus me ei tohtinud viia ühtki last isegi pühapäevakooli,
nii et olin nendega kodus.
See oli igati läbimõeldud otsus.
Samas palusime õhtuti koos lastega nende vanemate eest
ja need olid väga kallid hetked,
kus andsin lastele teada, et ma ei vihka nende vanemaid,
vaid me kanname nad ühiselt Taeva Isa ette,
paludes neile õnnistusi ja kaitset.
Kui vanemad vanemlikest õigustest ilma jäävad,
on see laste jaoks väga traumaatiline kogemus.
Mida laps küll kogeb, kui ta nö ära antakse?
Oled ju näinud nii mõnegi lapse elu ja saatust.
See sõltub paljuski lapse vanusest
ja kui kaootiline ta elu oma päris vanematega on olnud.
Või on nad vahepeal isegi kinni pandud.
Üldiselt püütakse nii last kui peret erinevate ametite kaudu aidata,
kuid kui sellest pole abi ega kasu ja lapse areng ning kasv on ohus,
siis sotsiaaltöötaja asi on algatada vanemlike õiguste ära võtmine.
Loomulikult arutatakse ja mõeldakse see kõik
vanematega läbi.
Kuid kui see otsus siiski langetatakse, sõltub palju lapse east
ja tema arusaamise võimest kõige toimuva osas.
Kuid igal juhul on tegu võõra keskkonna- ja vanematega
ning päris vanemaid igatsetakse ikka taga.
Ühtlasi võib laps muretseda, et mis siis ta vanematest saab,
kui ta pole seal kodus nende eest hoolt kandmas.
Palju sõltub sellest,
milliseid tagasilööke või kogemusi laps on kogenud.
Laps võib tunda end vahel süüdi, et kuna ta oli nii elav või rahutu,
siis järelikult seetõttu emme ei jaksanudki teda enam hoida.
Nii et kogu see lugu tekitab igasuguseid tundeid.
Seetõttu tuleb lapsega olla aus
ja samas on ülioluline, et kontakt oma päris vanematega säiliks
ja laps saaks nendega regulaarselt kohtuda.
See on tõeliselt tähtis,
sest lapsed on ju siiski osa oma vanematest.
Kuid samas peab lapsel olema ka võimalus
kiinduda oma kasuvanematesse,
sest selle kaudu saab laps kasvada ja areneda
ning õppida mõistma kõiki neid tundeid.
Sest laps võib sattuda ka segadusse,
kui ta päris vanemad
räägivad sotsiaaltöötajate või kasuvanemate kohta halba,
sest siis laps ei tea, kumma poole hoida.
Samas on igati selge,
et laps on lojaalne oma päris vanematele.
Seetõttu olen alati tahtnud rääkida lastele head
nende vanemate kohta
ja usun, et neist õhtupalvetest on olnud palju abi,
kuna lapsed on mõistnud,
et mul pole negatiivseid tundeid nende vanemate suhtes.
Kutsusin neid vanemaid külla,
võttes neid vastu, kui mis tahes teisi külalisi.
Küpsetasime ja kokkasime koos lastega,
koristades kodu kenasti ära.
Nii et ma vägagi väärtustasin kõiki neid vanemaid
ja samas nägin, kui teraselt lapsed vahel jälgisid,
kuidas ma nende vanematega suhtlen.
Nendevahelise ühenduse säilimine on ütlemata oluline.
Selle perekodu käigus hoidmine nõuab päris palju energiat.
Mainisid enne saate algust,
et kord tuli hetk, kus palusid Jumalalt abi,
et ta saadaks abiväge nende argipäeva toimetuste keskele.
Kuidas Jumal sellele palvele vastas?
Eks see argipäev oli tõesti üsna tegus ja töörohke,
kui saime kohe algul viis alla 10-aastast last.
Lisaks sellele oli mul veel 20 praktikanti
õppimas ja kätt harjutamas
ning ma olin kõigi nende praktika juhendaja.
Kord, kui lapsed olid just saunast tulnud
ja voodites puhtad pesud vahetatud ning ma parasjagu kreemitasin neid,
nägin korraga, kuidas üks lastest kratsib kõvasti oma pead.
Mõistsin, et tegu on täidega
ja vaadates kõik lapsed üle, olid neil kõigil täid.
Mis mul muud üle jäi, kui voodipesu uuesti pessu
ja lapsed uuesti sauna.
Pesuhunnik, mis pesemist vajas, oli aga meeletu
ja ma sain hakata seda pesu töötlema alles hilja õhtul.
Nii et öö jäi tookord väga lühikeseks.
Olles seal pesuruumis omadega viimse piiri peal,
hüüdsin Jumala poole ja ütlesin:
"Jumal on Sul kedagi, kes saaks mulle appi tulla?"
Ja läks vaid mõni päev, kui kogudusest helistati
ja küsiti, kas vajaksin abi?
Kontorisse olla ilmunud üks vanem proua,
kes, kuna ta ei kuulunud me kogudussse,
ei saanud võimalust aidata kaasa koguduse vanurite töös.
Kuid sel proual olid kõik töötõendid kaasas
ja ta oli olnud ühe Helsingi suurkooli peakokk.
Nii ta jõudiski meile, käies 5 aastat korra nädalas
ja vaaritades meile laias laastus kogu nädala jao toitu.
See oli selle 5 aasta jooksul tohutu abi mu jaoks.
Ta ütles, et tal oli koguaeg tunne, et üks lastega pere vajab ta abi,
nii et tal oli igatsus aidata mõnda lastega peret.
See oli tõeliselt liigutav, kui kiiresti see palvevastus tuli.
Üks noor naine, kelle olete aidanud üles kasvatada,
on andnud loa rääkida tema elust
ja sellest, kuidas ta koos Jumalaga oma minevikust läbi läks.
Mis juhtus, kui ta mõtles oma suhtele oma päris vanematega?
See tüdruk tuli meile päris noorena,
olles olnud juba mitmes asenduskodus.
Kui tuli otsus vanemlike õiguste äravõtmise kohta,
oli ta otsustanud, et ta ei tahagi emaga ühenduses olla.
See tüdruk oli lapsena olnud ilmselgelt koormate kandja.
Kindlasti oli seal peres häidki aegu ja ema panustas oma lastesse,
kuid ometi võeti temalt ta vanemlikud õigused
ja tüdruk käis enne meile jõudmist mitmest asenduskodust läbi.
Ütlesin talle mitmeid kordi,
et ehk oleks ikka mõistlik võtta emaga ühendust.
Ta ema käis ka meie juures ja nad said omavahel normaalselt läbi,
kuid see tüdruk tundis end siiski halvasti,
et oli pidanud kodust lahkuma ja emalt võeti kõik õigused.
Kuid samal ajal ta siis kasvas ja käis koolis,
kuniks 2014. a oli Saalemi koguduses Nicky Cruz kõnelemas.
Nicky jagas oma lugu,
kuidas ta ema oli nõid ja tegeles nõidusega,
olles poja vastu väiksena väga karm,
nii et Nicky lahkus kodust 15-aastasena.
Tänu David Wilkersoni teenistusele andis ta oma elu Jeesusele
ja kogu ta elu muutus.
Ja nii otsustas ka Nicky andestada oma emale.
Ta jagas kogu seda lugu seal Saalemi koguduses,
öeldes ka, et ta ema ja vend said samuti mingi hetk usklikeks.
See kõik kõnetas seda me noort neidu
ja ta otsustas seal samal teenistusel, et annab oma emale kõik andeks.
See oli ilmselge pöördepunkt selle neiu elus.
Ta ise sai vabaks
ja tal tekkis palju uut jõudu õpinguteks
ja noore inimese elu elamiseks.
See oli ilmselge muutus
ja ta ise oli üliõnnelik selle otsuse üle anda emale andeks.
Kui vaatajate seas on keegi,
kes kaalub oma kodu avamist mõnele kasulapsele,
siis mida sa talle ütleksid?
Mõeldes tagasi möödunud 24 aastale ja 7'le kasulapsele,
siis ma teeks selle otsuse uuesti.
Jah, see on toonud kaasa oma raskusi ja väljakutseid,
kuid see tohutu Taeva Isa õnnistus, mis selle kõigega on kaasas käinud,
on mind ikka ja jälle hämmastanud.
Ka selles osas, kui täpne on Jumala ajaarvestus.
Loomulikult ma kannan paljusid lapsi oma eestpalvetes,
olles seda teinud kõik need aastad.
Aga kui nüüd on keegi, kes tahab avada oma kodu,
siis tänapäeval on Soomes u 18 000 last,
kes elavad kusagil mujal, aga mitte oma vanemate juures.
Ainuüksi Helsingis on pea 1000 last, kes ootavad sellist tugiperet,
kelle juures kasvõi korra kuuski käia nädalalõppu veetmas,
nii et vanemad saaksid puhata.
Või kui inimene tunneb mõnda kasuperet,
tasub küsida neilt, kas võib neile külla minna ja vestelda.
Linnad ja maakonnad korraldavad ka infoüritusi,
kus räägitakse tugiperede ja asendusperede tegevustest.
Lisaks sellele võib läbida PRIDE-koolituse,
mille käigus paarina mõelda, kas te ikka suudate ja tahate seda?
Ja kui tahate,
anda kohalikele sotsiaaltöötajatele teada,
et olete jõudnud taolise otsuseni.
Ja seejärel ootab ees palju erilisi aastaid.
Sa oled ka mentoriks teistele kasuvanematele.
Mida see töö on endast kujutanud?
Olen nüüd 4 aastat mentor olnud,
mis tähendab seda, et kogenum kasuvanem
on mentoriks kas alles alustavale kasuperele
või kasuperele, kus esineb raskusi.
Kas siis bioloogilise perega, või lapsega.
Kõige selle käigus saab jagada juba ise läbielatud kogemusi
ja seda, kuidas ja mille kaudu neist on läbi tuldud.
See on tõeliselt rikastav jagada abi kellelegi, kes on raskustes
ja kergendada taolise pere elu, öeldes, et sellega saab hakkama;
jagada nendega teatud võtteid, mille abil on ise toime tuldud.
Ja kui oled aasta otsa mõne perega tegelenud
ning siis lõpus nende kallistustest ja kergendustundest osa saad,
koged ikka küll, et see kõik oli seda väärt.
Rääkides neist võtetest,
siis kas neist võiks kasu saada kõik lapsevanemad?
Jaga meiega osasid neist.
Ikka.
Üks selline peamine asi - eriti peredes, kus on rohkem lapsi,
on pere almanahh ehk kui logiraamat,
kus oleks kirjas kõigi pereliikmete tegemised-käigud.
Siis ei tule mingeid üllatusi, vaid vanemad teavad,
et üks lastest on hõivatud ja teine on võib-olla kodus,
või et lapsi on vaja viia siia või sinna.
See kõik aitab planeerida.
Teine asi on nädalakava.
Meil oli täpselt kirjas, millal on koristuspäev,
kesknädala koristuspäev või voodipesu vahetus.
Mul oli isegi nädala menüü paigas,
mis aitas valmistuda sisseostude tegemiseks.
Sellest kõigest oli palju abi,
sest lastel olid oma erinevad hobid, teraapiad, arsti juures käimised jne.,
nii et kui meil poleks seda logiraamatut olnud,
oleks ikka paras segadus olnud.
Isegi lapsed õppisid sinna oma käike kirja panema
ja see aitas hoida kätt pulsil, mis peres toimub.
Oled sellest perekodu hoidja ametist nüüd pensionil,
kuid samas oled leidnud midagi uut oma ellu
ja hakanud õppima diakooniatööd.
Kuidas see õpingute aeg on läinud?
Olles olnud 24 aastat kodune ja jäädes seejärel pensionile
mõtlesin, et mul tekkib hullult palju vaba aega,
kuna pensionil olles võib ju teha, mida iganes.
Kuid mul oli alati olnud unistus minna õppima ja seda ma ka tegin.
Mul oli tol hetkel tohutu teadmiste janu.
Nii õppisingi diakooniatööd, kirjutades palju esseesid,
millest osa on vaja veel kirjutada.
Tahtsin lugeda kõikvõimalikke materjale, mida leidsin
ja õppisin neist väga palju.
Üks murettekitav asi, mida olin ka ise kogenud,
kui omal ajal kodusid külastava medõena töötasin,
on see, et vanad inimesed jäetakse väga kõrvale kõigest.
Linnad ja maakonnad püüavad koduhooldusteenusega tagada selle,
et vanad inimesed saaksid jääda oma kodudesse,
kuid neil pole selleks piisavalt ressurssi,
mistõttu koguduste ja kolmanda sektori abi selles vallas
on enam kui vajalik.
Nii diakooniatöös kui vanuritega tegelemisel.
Kindlasti on su kasuema ameti kogemustest
diakooniatöös palju abi,
jagades teistelegi õpilastele neid teadmisi, mida oled omandanud.
Kindlasti.
See tugiperede süsteem ja ka asendusvanaemad-vanaisad
ning tugiisikud kasvõi koguduste poolt,
on üksikperedele või mammutperedele suureks abiks,
kuna neil on palju erinevaid vajadusi.
Viisime oma koguduses läbi sõbra-teenistuse koolituse,
mille läbinutest nii mõnigi tahab minna toetama just peresid.
See on minu meelest võrratu, kui pere saab juba varakult abi -
seda just siis, kui ta seda kõige enam vajab -
ja see aitab ära hoida ka vanemlike õiguste äravõtmise,
mis on laste jaoks tohutult raske.
Oleme "Intervjuu" saate lõppu jätnud sellise osa,
kus me saatekülaline saab öelda midagi me vaatajaile.
Mida sa, Sisko, sooviksid TV7 vaatajatele öelda?
Olen kogenud, kui oluline ja õnnistav see on,
kui saan kanda oma lapsi, lapselapsi ja lähedasi
eestpalves Jumala ette.
See on nii väärtuslik ja samas miski,
mis avaldab mõju ka igavikulises mõttes.
Ehk siis, tahan julgustada sind, kes sa oled ema või isa,
vanaema või vanaisa, ristivanem -
kui te lähikonnas on lapsi ja lapselapsi,
siis neid tuleb kanda igapäevaselt Jumala ette.
Sain alles viimaste nädalate jooksul tohutult suure palvevastuse,
kus me kõige viimase lapsena tulnud laps - tookord 7-aastane poiss,
on kogenud Jumala imelist abi oma elus.
Olen kandnud teda pikka aega ja mitmetel öödel Jumala ette
ja nüüd ta kogeb Jumala abi omaenda elus,
mis on olnud tõeliselt suur palvevastus.
Aitäh, Sisko!
Kui tahad saada rohkem infot kasupereks olemise kohta,
otsi TV7 arhiivist üles saate "Olen ema" 3. osa.
Tõlge: Anne-Ly Raukas