Suomi täyttää v. 2017 100 vuotta.
Juhlavuosi näkyy TV7:llä mm. Haastattelussa-ohjelmasarjassa.
Saamme tutustua mielenkiintoisiin suomalaisiin, -
jotka kertovat Jumalan läsnäolosta -
ja johdatuksesta elämänsä eri vaiheissa.
Tänään vieraanani on nainen, -
jonka kutsumus on koskettanut monien elämää Satakunnassa.
Tervetuloa ohjelmaan, Irma Roininen. - Kiitos paljon.
Keskustellessamme ennen haastattelua korostit minulle,-
että yksikin turvallinen aikuinen voi pelastaa lapsen koko elämän.
Sinulle tämä aikuinen oli pyhäkoulunopettajasi.
Kerrotko, minkälaisen jäljen pyhäkoulu jätti elämääsi.
5 vuotta olin pyhäkoulussa, ja mulla oli ihana opettaja, -
joka soitti kitaraa ja hengellisiä lauluja.
Yhden kerran koin voimakkaan Jumalan kosketuksen.
Olin kokenut, ettei minusta kukaan välitä eikä rakasta.
Silloin tunsin valtavan rakkauden, joka tuli ylhäältä.
Elämäsi alkuvuodet olivat hyvin dramaattisia.
Talvi- ja jatkosota veivät perheesi Säkkijärveltä evakkoon kahdestikin.
Millaisia tunnelmia muistat näistä varhaisista vuosista?
Silloin olin 1-vuotias, kun ensimmäisen kerran lähdettiin -
ja tultiin Porin lähelle Merikarvialle.
Jouduin 6 viikoksi sairaalaan. Mulla oli tulirokko.
Äiti ei päässyt katsomaan. Kun hän tuli, en tuntenut häntä.
Sitten lähdimme taas Säkkijärvelle, kun tuli se mahdollisuus.
Ajattelimme, että saamme päästä sinne omaan kotiin.
Mutta sieltäkin jouduitte sitten lähtemään. - Kyllä.
Meillä oli kovin ystävällinen perhe Porissa,
ja he ottivat meidät taas, kun tulimme sieltä.
Silloin olin 4-5 -vuotias ja muistankin vähän siitä Säkkijärvestä.
Isoisä rakensi uuden talon, kun vanha oli pommitettu, -
ja sitten se taas jätettiin ja lähdettiin.
Asuitte evakossa useammassa paikassa ja sitten pääsitte omillenne.
Kerro hieman näistä vaiheista.
Kun talvisodan jälkeen tultiin tänne, niin äiti on kertonut, -
että useammassa paikassa olemme olleet.
Menimme ensin Merikarvialle, n. 50 km Porista.
Monta päivää junalla härkävaunuissa sieltä Karjalasta tultiin tänne.
Sitten siirryimme Noormarkkuun ja Ahlaisiin.
Porin lähellä ne on kaikki.
Sitten löysimme mukavan paikan vanhemman tädin ja sedän luota.
He ottivat meidät vastaan yhteen pieneen kamariin.
Sitten lähdimme taas takaisin Karjalaan, -
mutta jatkosodan alettua oli pakko palata tänne.
Äiti kirjoitti tälle tädille: "Ottaisitko meidät taas vastaan?"
Hän vastasi: "Ilman muuta." Siinä oli pieni kammari.
Yhteinen keittiö oli, ja tädillä ja sedällä oli toinen kammari.
Mitään meillä ei ollut - ei huonekaluja eikä mitään.
Oli Kansanhuolto, mistä karjalaiset saivat sitten.
Mulle saatiin sänky ja sitten joku pöytä ja tuoli, -
ja siitä aloitettiin sitä uutta elämää.
Voin kuvitella, kuinka vaikeaa vanhemmilla on ollut.
Tämä pariskunta oli tavattoman ystävällinen.
Pidin yhteyttä heihin aikuisena niin kauan kuin he elivät.
Kun oli 7-vuotias, muutimme sieltä pois.
Kävin heillä usein ja olin yötäkin tädin luona.
Sitten pääsimme ensimmäistä joulua viettämään.
Olin juuri täyttänyt 7 vuotta ja vaihdoin myös koulua.
Olin kerinnyt käydä puoli vuotta jo Ruosniemessä -
ja mulla oli pitkä koulumatka.
Ja talvella pelkäsin tavattoman paljon yksin mennä sitä, -
kun luntakin oli paljon siihen aikaan.
Mua johdutti juuri se pyhä- koulussa opittu sana:
"Minä olen sinun kanssasi. Minä olen se hyvä paimen."
Toistelin mielessäni näitä pyhä- koulussa opittuja Raamatun sanoja.
Ei mun tarvinnut sitten pelätä.
Aina muistin, mitä siellä oli opetettu, ja se auttoi eteenpäin.
Siellä ei ollut samanikäisiäkään mennä yhtämatkaa.
Aika paljon kuljin yksin kouluun, kun muut olivat nuorempia.
Sodan jälkeen moni rintamalta palannut sotamies kärsi traumoista.
Millaiseksi arki siellä teidän lapsuudenkodissa muodostui?
Isä pääsi töihin heti lennostoon, -
mutta hänen kokemuksensa tuntuivat perhe-elämässä hyvin vahvasti.
Hän oli nähnyt, kuinka tovereita kaatui jne.
Ymmärrän nyt jälkeenpäin, että se on vaikuttanut kodin ankeuteen.
Isä käytti alkoholia niin kuin monet muutkin, -
ja mä pelkäsin valtavasti ja olin ahdistunut.
Siksi se pyhäkoulu tuntui tosi ihanalta.
Se tuli lohdutukseksi tähän elämän- vaiheeseen. - Todella.
Ja antoi toivoa siitä, että mulla on kuitenkin välittäviä ihmisiä, -
kun tuntui sitä turvattomuutta siellä kotona.
Muistan ensimmäisen joulun ensimmäisessä omassa kodissa, -
kun laitettiin joulukuusi ja Suomen liput siihen.
Toisaalta se joulu oli mulle aina hyvin ahdistava, -
kun ei tiennyt, mikä tilanne on, miten isä käyttäytyy jne.
En ole oikein oppinut lapsena siitä joulusta nauttimaan.
Tietysti Jeesuksen tultua mukaan myös joulun merkitys on muuttunut.
Kyllä isä oli kuitenkin herkkä ja luki meille satujakin, -
ja naapurin lapsetkin tulivat kuuntelemaan.
Haluan muistaa sen hyvän, mikä hänessä oli - ja äidissä myös.
Ymmärrän, että nuori perhe - juuri olin syntynyt minä -
ja sitten syntyi täällä Porissa mun veli - niin on se ollut vaikeaa.
Sanoin usein äidille, että onneksi olin pieni -
enkä muista paljoakaan niistä ajoista.
Karjalassa me asuttiin isovanhem- pien ja isän veljen perheen kanssa.
Porissa lähdettiinkin sitten erikseen.
Me jäätiin Poriin, ja muu suku lähti Etelä-Suomeen.
Olet kokenut erityistä Jumalan johdatusta opiskeluvalinnoissasi.
Pääsit oppikouluun, mikä ei ollut ihan tavallista tuolloin.
Miten Taivaan Isän johdatus on näkynyt koulutiesi eri vaiheissa?
Hän on ollut aina ja kaikessa mukana.
Sekin oli sattumaa, että olin jo 5. luokalla -
eikä meillä kotona puhuttu oppikouluun menosta.
Kun naapurin tyttö meni, niin kysyin, että saanko minäkin pyrkiä.
Samaten Jumala johdatti Turun yliopistoon opiskelemaan sosiaalialaa.
Silloin en vielä tiennyt, mihin Hän on tarkoittanut elämäntehtäväni.
Mutta jälkeenpäin tiedän, että kaikki oli Hänen kädessään.
Opiskeluaikoina Turussa koit Juma- lan puhetta anteeksiantamisesta.
Miten se tapahtui ja mitä siitä oikein seurasi?
Oikeastaan odotin kovin, että pääsen kotoa pois ja Turkuun.
Koin kovaa ahdistusta siitä, miksi mulla on ollut tällainen koti.
Se vaivasi vielä aikuisenakin, -
ja päätin mennä puhumaan ylioppilaspastorin kanssa.
Yhdessä rukoiltiin, ja se taakka lähti silloin.
Mulla oli hyvä opiskelukaveri asuinkumppanina, ja hän kuunteli.
Hän yötä myöten kuunteli tarinaani ja tuskaani, -
mikä purkautui sillä tavalla silloin.
Siitä pääsin vapautukseen.
Ajattelin, että vanhemmilla on omat raskaat kokemukset.
Eihän he osanneet olla rakastavia vanhempia.
Ja onhan itselläkin puutteita. Lapsi vaatii todella paljon.
Tajusin sen, ja tämän koettuani oli ihana mennä taas heitä katsomaan.
Muuttuiko suhde vanhempiin ihan käytännössä? Huomasitko sen?
Kyllä. Aloin rakastaa heitä. Eli muuttui.
Opiskeluaika sitten päättyi, ja ura avautui Porissa sosiaalialalla.
Olet toiminut kaupungissa lukuisissa tehtävissä -
koulukuraattorin tehtävistä vanhainkodin johtajaan asti.
Kerrotko joistakin työelämän hetkistä, -
joissa Kristus olisi erityisesti ilmestynyt -
tai tuonut viisautta ja voimaa.
Kun tulin Turusta, olin 4 vuotta koulutussihteerinä.
Koko ajan mulla oli sydämessä ääni, että haluan työhön, -
missä voin auttaa ihmisiä, olla heidän parissaan.
Kolmasti hain sosiaalitoimeen ja sitten pääsin sinne.
Olen vaihtanut siellä eri aloille ja kokenut, -
että kaikissa niissä Jumala on vienyt minua eteenpäin.
Ehkä kaikista merkittävin ja vaativin kokemus oli -
laittaa iso vanhainkoti pystyyn ja kouluttaa henkilökunta, -
ottaa 120 vanhusta.
Silloin ajattelin: "Omat voimat ei riitä. Auta Jumala tässä!"
Jotenkin mulla on aina ollut halu kokeilla, mihin pystyn, -
mitä vielä voisin tehdä. Ja kaikki on mennyt todella hyvin.
Olen vahvasti kokenut, että Hän on mukana kaikissa vaikeuksissa.
Kun oli paljon työntekijöitä ja työyhteisö hyvin laaja, -
niin olihan siellä monenlaisia ristiriitojakin.
Luulen selvinneeni niistä kuitenkin - nimenomaan Jumalan avulla.
Olet toiminut johtotehtävissä. - Niin.
Millä tavalla johtamisessa olet saanut apua Taivaan Isältä?
Siinä pitää aika nopeasti tehdä erilaisia ratkaisuja.
Pitää ymmärtää jokaista erilaista työntekijää -
ja kohtaamaansa ihmistä ja vanhusta.
Joskus työntekijät sanoivat, että ajattelen vanhuksia heitä enemmän.
"Mahdotonta. Jos ette te voi hyvin, eivät vanhuksetkaan voi hyvin."
Koulukuraattorinakin kohtasin vanhempia, oppilaita ja opettajia, -
eri asemassa olevien ihmisten välillä olevaa yhteisymmärrystä -
ja toinen toisensa ymmärtämistä.
Siinä on oikeastaan ollut aika hienoa olla -
en nyt sano ohjaamassa - mutta kuitenkin mukana -
ja näkemässä, kuinka kaikki lopulta ymmärtävät toinen toisiaan.
Olet käynyt läpi elämässäsi rankkojakin asioita, -
avioeron, perheessä on ollut sairautta.
Kerroit esirukouksen kannatelleen elämääsi. Avaa tätä hieman.
Kyllä, Jumala on todella kuullut ne kaikki rukoukset.
Hän on ollut mukana vaikeissakin tilanteissa.
Kun ensimmäinen lapsenlapsi syntyi, hänellä oli iso kysta päässä.
Silloin tuli valtava rukouskampanja.
Kaikki tutut ja ystävät ja kaikki rukoilivat, -
että se lapsi selviää, ja hän on selvinnyt.
Hänelle laitettiin sellainen suntti, ja kysta kuihtui pois.
Suntti voitiin hänen sairastuttuaan vetää pois.
Hän on nyt 30-vuotias sairaanhoito- opiskelija.
Tässä on selvä Jumalan vastaus esi- rukouksiin vaikeassa tilanteessa.
Tällä hetkelläkin on 4. polvessa vammainen poika, -
jonka puolesta me kaikki rukoilemme.
Ihan hiljattain tuttavani oli röntgenissä.
Röntgenlääkäri sanoi, että hänellä on vatsassa kasvain, -
ja hän näki itse sen kuvassa.
Sitten kahden kuukauden päästä lisätutkimuksissa se oli hävinnyt.
Niin valtavan hienoa. Pienissä arkiasioissa, ihan päivittäin!
Oli asia vaikka kuinka pieni, niin Hän on mukana kaikessa.
Voi rukoilla kohtaamiensa ihmisten ja heidän läheistensä puolesta, -
tai vaikka pyytää parkkipaikkaa, kun on menossa kaupunkiin.
Olen kokenut, että Jumala on mukana.
Haluan sanoa, että ihan arkipäivän pienissäkin asioissa Hän on mukana.
Valtavan hienona koen sen.
Erityinen esirukousystävä löytyi jo vuosikymmeniä sitten. Kerro siitä.
Juu, yksi rouva tuli kysymään vanhainkotipaikkaa isälleen.
Keskustelimme siinä - hän on oikein syvässä uskossa oleva ihminen -
ja sitten hän alkoi soitella.
Lapsenlapsenikin ollessa sairas soitin hänelle, että rukoillaan.
Pidämme jatkuvasti yhteyttä, mutta emme tapaa kuin puhelimitse.
Hän soittaa ja kysyy, mitä lapsille ja kaikille kuuluu, -
ja minä soitan hänelle, mitä hänelle kuuluu.
Yhdessä hänen kanssaan voidaan rukoilla -
näiden omaisten ja läheisten puolesta, ja Jumala on vastannut.
Hän on lohduttanut minua, että nyt se meni Jumalalle heti -
se suru ja murhe, jos on lastenlasten kohdallakin ollut.
Et ole jäänyt eläkkeelläkään laakereillesi lepäämään.
Millaisiin tehtäviin Jumala on sinua johtanut elämäsi 3. vaiheessa?
Jäin eläkkeelle v. 2000, mutta halusin vielä tehdä jotain.
Veinkin kaupunginjohtajalle aloitteen, -
että perustetaan gerontologinen tutkimusyksikkö Satakuntaan.
Heistä ajatus oli hyvä, ja AMK veti tämän 4-vuotisen projektin.
Olin siinä itse töissä.
Sen tuloksena syntyi Satakunnan vanhustuki ry., jossa toimin yhä.
Aiemmin perustin Satakunnan omaishoitajat ja läheiset ry:n, -
kun olin juuri jäämässä eläkkeelle v. 1999.
Siinä työskentelin ja vedin sitä 12 vuotta, -
mutta nyt olen jättänyt sen muihin osaaviin käsiin.
Siinä oli myös 3 tukiprojektia omaishoitajille.
Rahikselta hain rahaa, ja sieltä tuli rahaa.
Vanhustukiyhdistyksessä on nyt menossa 3. projekti.
Haemme yksinäisiä, turvattomia vanhuksia.
Meillä on siinä 2 työntekijää, ja se alkoi vuosi sitten.
Ja hyvin tärkeältä tuntuu kyllä.
Muistiyhdistyksen perustin jo työelämässä ollessani -
nähdessäni omaisten hädän, kun eivät ymmärrä, mitä se dementia on.
Kolmessa yhdistyksessä olen ollut ja olen yhä edelleen.
Satasotea valmistellaan ikääntyvien palveluitten työryhmässä.
Porin vanhusneuvoston puh.johtajana olen ollut toistakymmentä vuotta -
ja alusta saakka siinä mukana.
Olet saanut tukea arvokasta vanhuutta, jos kiteytetään. - Kyllä.
Haluan sitä tukea edelleenkin niin kauan kuin jaksan.
Suomi täyttää tänä vuonna todella 100 vuotta.
Millaisia hyviä arvoja sinä haluat siirtää lapsenlapsillesi?
Ainakin sen kokemuksen omasta elämästä, -
että tuli elämässä eteen mitä tahansa, Jumala auttaa - on läsnä.
Nuorilla on vaikeaa nykyään.Usein tulee toivottomuus ja ahdistus.
Myös haluaisin mainita kunnioituksen toisia kohtaan -
ja ikääntyviä ihmisiä kohtaan, jotka ovat tätä maata rakentaneet.
Kaikki olemme yhtä - nuoret ja vanhat -
ja teemme joka päivä hyvän yhdessä- olon eteen työtä voimiemme mukaan.
Ajatellaan Suomen pitkää 100-vuotista kaarta, -
jota et ole ihan kokonaan ehtinyt elää. - En ihan vielä.
Jos ajatellaan hyviä kristillisiä arvoja lapsuudessasi, -
ja mitä hyviä arvoja näet tänä päivänä, -
niin minkälaisia hyviä asioita ja arvoja nimeäisit?
Onhan maailma mennyt paljon eteenpäin, ja on tämä aineellisuus.
Moni saa mitä tahansa, mutta se tuo myös haittapuolia mukanaan.
Pieni niukkuus on aina hyvästä.
Henkinen ja hengellinen puoli helposti jää aineellisuuden taakse, -
jos ei sitä henkilökohtaisesti koe elämän tärkeimmäksi asiaksi.
Millaisia asioita vanhasta ajasta nostaisit nuoremmille esimerkiksi?
Siellä oli ainakin se, kun meillä oli tiivis 12 perheen yhteisö -
miehet samassa työpaikassa - niin toisten auttaminen ja talkoohenki.
Ehkä itsekkyys on lisääntynyt.
Koulussakaan ei yhtään katsottu, millaiset vaatteet kenellä on -
ja millainen meikki ja mitä, vaan kaikki olimme tasavertaisia.
Minusta se oli hieno asia.
Se toi hyvää tasa-arvoa ihmisten välille. - Kyllä.
Enkä muista koulukiusaamista tms., mikä nyt voi olla hyvin raskasta.
Silloin kunnioitettiin auktoriteetteja toisella tavalla. - Kyllä.
Miten näet tämän kehityksen tässä päivässä?
Ehkä se on mennyt vähän liian pitkälle, -
että aikuisia eivät lapset sillä tavalla kunnioita.
On aikuisista kiinni, miten kasvatamme ja opetamme heitä -
ja miten aikuiset kohtelevat lapsia. Sieltä se heijastuu takaisin.
Perheiden tilanteen näit varmaan tarkasti sosiaalialan töissä?
Mitä hyviä rakennusaineita toit omaan elämääsi?
Kun näit monenlaista todellisuutta, niin mitä opit äitinä ja naisena?
Kyllähän se koko ajan kasvatti minua itseäni.
Opin ymmärtämään yhä enemmän erilaisia ihmisiä ja tilanteita.
Kun kävin joskus opiskelijoillekin puhumassa, -
sanoin, että rohkeasti vaan menette siihen työhön ja vaihdatte työtä.
Siinä kasvaa itse, oma sisäinen ja henkinen minä.
On valtavan hieno koulu tehdä ihmisten kanssa työtä.
Sen olen kyllä kokenut.
Sitten sai myöskin olla tukena.
Sitä ei välttämättä sillä hetkellä ymmärrä, että on voinut auttaa.
Jälkeenpäin joku voi sanoa: "Voi, kun olit tärkeä ihminen silloin!"
Ei sitä tarvitse itse tietääkään, mutta koen suurta tyydytystä, -
jos saan helpottaa jonkun elämää ja auttaa eteenpäin.
Olet myöhemmällä iällä käynyt rajan takana Säkkijärvellä.
Kerrotko lyhyesti, millainen matka oli.
Juu, noin 7 vuotta sitten pääsin käymään.
Oli alkava kesä, ja lehdet olivat jo puissa.
Mentiin serkkujen kanssa sille syntymäkotini paikalle.
Se oli kallioisella mäellä, ja pellot viettivät jokeen.
Tavattoman kaunis paikka. Joki virtasi alapuolella.
Serkku oli vanhempi ja sanoi mulle: -
"Tuosta porraspuusta mentiin huoneeseen, jossa olet syntynyt."
Istahdin siihen, ja itku siinä tuli.
Sitten käytiin toisessa, välirauhan aikana rakennetussa talossa.
Siitä muistin jotain. Siellä oli kivijalka jäljellä.
Sitten kysyin: "Oliko tuossa punainen navetta?" -"Oli."
Oli tavattoman hienoa saada käydä siellä.
Tunteen tasolla kosketti ihan valtavasti, -
kun ajatteli, että siellä olivat vanhemmat nuorina ja isovanhemmat.
Mitä olisi elämä, jos olisi saanut olla siellä?
Ehkä vanhainkoti Viipurissa olisi ollut työpaikkani.
Sinä tiedät, miltä tuntuu menettää koti.
Mitä siinä lapsen ajatuksissa pystyi tuntemaan, -
niin siinä varmaan tunsi vanhempien hädän ja tuskan, -
ja kyllä se tunnetasolla tarttuu.
Vanhemmat huolehtivat sitten pienestä lapsesta.
Isä oli sodassa 5 vuotta, enkä enää tuntenut häntä.
Hän tuli ja kysyi: "Missäs sun isä on?" - "Se on sodassa."
Tällaisia pettymyksiä, luopumisia, vaikeita asioita siellä on ollut.
Toisaalta ajattelen, että monesti Jumalan rakkauden kokemuksessa -
ne kaikki kasvattavat ja opettavat.
Niilläkin on tarkoitus. Kaikilla vaikeuksilla on elämässä tarkoitus.
Sitä miettiikin aina, että mitä Jumala nyt tällä tarkoittaa.
Aina sitä ei ymmärrä, mutta luottaa siihen, että Hän tietää.
Kyllä Hän tietää, mitä Hän lapselleen antaa.
Haluaisitko jakaa nyt jonkun rohkaisun sanan katselijoille?
Oikeastaan - luota ja usko Jumalaan. Kaikki järjestyy.
Jos Hän on elämässä mukana, ei tarvitse pelätä mitään.
Oli kyse vanhenemisesta, oli ikä tai tapahtuma mikä tahansa, -
Hän aina järjestää joka tapauksessa. Se on koettu asia.
Itse olen sen kokenut ja rohkaisisin kaikkia uskomaan -
ja luottamaan ja rukoilemaan Jumalan apua.
Kiitos haastattelusta, Irma. - Kiitoksia.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare