INTERVJUU
Soome saab 2017. aastal 100-aastaseks.
Juubeliaasta saab kajastatud ka saates "Intervjuu",
mille kaudu võime kohtuda huvitavate soomlastega,
kes jagavad meiega oma kohtumistest Jumalaga
ja Tema juhtimisest erinevatel eluetappidel.
Meie tänaseks külaliseks on naine,
kelle kutsumine on puudutanud paljude elusid Satakunnas.
Tere tulemast saatesse, Irma Roininen!
Suur tänu!
Rõhutasid mulle enne selle saate algust,
et kasvõi üks turvaline täiskasvanu võib päästa ühe lapse elu.
Sinu jaoks oli selleks täiskasvanuks sinu pühapäevakooli õpetaja.
Räägi palun, millise jälje see pühapäevakool su ellu jättis?
Ma käisin pühapäevakoolis 5 aastat.
Mul oli seal võrratu õpetaja,
kes mängis kitarri ja laulis vaimulikke laule.
Nii kogesingi seal kord väga võimast Jumala puudutust.
Olin varem tundnud,
et keegi ei hooli minust ega armasta mind,
kuid siis kogesin tohutut armastust, mis otsekui langes mu üle.
Su elu algaastad olid vägagi dramaatilised.
Nii Talvesõda kui Jätkusõda
sundisid te peret evakueeruma lausa kahel korral.
Milliseid tundeid mäletad veel kogevat neist lapsepõlve algaastatest?
Olin 1-aastane, kui kodust esimest korda lahkusime,
minnes Pori lähedale Merikarviale.
Ema ütles, et mind pandi kuueks nädalaks haiglasse,
kuna mul olid sarlakid.
Ema ei tohtinud mind vaatamas käia,
nii et, kui ta mulle siis lõpuks järgi tuli,
ei tundnud ma teda ära.
Teine liikumine oli siis, kui avanes võimalus tagasi koju minna
Kuid sealt pidite omakorda lahkuma? - Pidime.
Seal Poris, kus olime olnud, oli üks väga sõbralik pere,
kes võttis meid siis uuesti vastu.
Olin tookord 4-5-aastane,
nii et väga palju sellest ajast ei mäleta.
Vanaisa ehitas meile sinna uue maja, kuna vana oli maha pommitatud,
kuid mingi hetk jätsime selle maha, kuna asusime uuesti teele.
Elasite selle aja jooksul paljudes eripaikades,
kuniks lõpuks läksid omaette elama.
Räägi palun pisut lähemalt nendest aegadest.
Kui me Talvesõja järgselt siia tulime, siis ega ma paljut ei mäleta,
kuid ema on rääkinud, et elasime erinevates kohtades.
Olime algul Merikarvial, mis asub u 50 km Porist.
Sõitsime sinna Karjalast mitu päeva rongiga.
Loomavagunites.
Sealt edasi suundusime Noormarkkusse
ja mitmesse teise, Pori lähedal olevasse kohta.
Kuniks leidsime mõnusa pesapaiga oma onu ja tädi juures,
kus meil oli pere peale üks väike tuba.
Siis läksime tagasi Karjalasse, kust pidime sõja tõttu jälle lahkuma,
nii et ema kirjutas tädile ja küsis, kad nad võtaks meid uuesti vastu?
Tädi ütles, et loomulikult!
Nii et me perel oli üks väike tuba ja onul-tädil teine
ning köök oli meil ühine.
Meil endil polnud midagi. Ei mööblit ega midagi.
Kuid seal oli üks selts, kes kandis hoolt karjalaste eest,
nii et nii saime mulle voodi ja meile ka ühe laua ja toolid.
Nii et sealt algas me uus elu.
Kujutan vaid ette, kui raske see oli mu vanemate jaoks.
Kuid onu-tädi olid ütlemata sõbralikud
ja ma hoidsin nendega veel täiskasvanunagi ühendust,
kuni nad elasid.
Olin 7-aastane, kui sealt ära kolisime,
kuid käisin neil ikka tihti külas, jäädes vahel öösekski.
Olin just saanud 7-aastaseks, kui tähistasime esimesi jõule.
Ühtlasi pidin ka kooli vahetama,
kuigi olin jõudnud juba pool aastat käia sealses koolis.
Mul oli pikk tee kooli
ja ma kartsin väga käia üksi mööda seda teed.
Tol ajal oli veel ka palju lund.
Kuid mind lohutas pühapäevakoolis õpitud sõna,
et Jeesus on alati koos minuga, sest Ta on mu hea karjane.
Tuletasin endale koguaeg neid õpitud piiblisalme meelde
ja nii kadus ka hirm.
Nii hoidsin igas olukorras meeles, mida olin õppinud
ja see aitas mul edasi minna.
Me naabruskonnas polnud minuvanuseid lapsi,
nii et pidin üsna palju üksi oma kooliteed käima.
Teised olid kõik nooremad.
Sõja lõppedes kannatas nii mõnigi rindelt naasenud sõdur traumade all.
Milline oli su lapsepõlvekodu argipäev?
Isa sai küll peale sõda kohe lennusalka tööle,
kuigi kõik ta läbielatu andis pereelus tõesti tugevalt tunda.
Ta oli väga lähedalt näinud oma sõprade hukkumist
ja nüüd tagantjärgi mõistan, et see mõjutas teda väga.
Isa oli üsna selline tuim,
tarbides alkoholi nagu paljud teisedki.
Kartsin väga, kogedes suurt meeleheidet,
nii et keset seda kõike oli pühapäevakool võrratuks abiks.
See oli kui trööstiks selles eluetapis, kus tundsid end üksikuna?
Täiesti.
Ühtlasi kinkis ka lootust, et mu ümber on inimesi, kes hoolivad.
Sest ma ei tundnud end kodus turvaliselt.
Samas mäletan neid esimesi jõule, kui olime omas kodus
ja panime kuuse üles ning Soome lipukesed selle külge.
Teisalt aga olid need ka rasked jõulud,
kuna ei teadnud ju, kuidas isa võib käituda jne.
Nii et lapsena ma ei osanud jõule eriti nautida.
Jeesuse tulekuga mu ellu
on aga ka muutunud jõulude tähendus mu jaoks.
Teisalt oli isa muidugi ka hell, lugedes meile muinasjutte,
nii et isegi naabrilapsed tulid kuulama.
Seetõttu tahan mäletada vaid head, mis nii mu isas kui ka emas oli.
Samas mõistan, et noore pere jaoks nagu meil oli -
mina alles sündinuna ja siis peagi mu vend -,
oli see ikka väga raske aeg.
Ütlesin emale sageli, et õnneks olin nii väike,
et ei mäleta suurt palju neist aegadest.
Karjalas elasime kõik koos vanavanemate- ja ka mu onu perega.
Poris elades oli aga nii, et meie jäimegi sinna
ja ülejäänud pere liikus edasi lõunasse.
Ütlesid, et oled kogenud erilist Jumala juhtimist
õpingutee valimisel.
Sa said sisse põhikooli, mis polnud tol ajal üldse mitte tavaline
Kuidas see Taeva Isa juhtimine on su kooliteel välja näinud?
Ta on alati ja kõiges olnud koos minuga.
See kõik oli ka kokkusattumus.
Käisin juba 5'ndas klassis,
kuid meil kodus polnud kunagi juttu sellest,
et võiksin ka põhikooli minna.
Kuid kui naabritüdruk läks, püüdsin ka ise sisse saada ja saingi.
Sealt edasi juhtis Jumal mind Turu ülikooli
õppima sotsiaalaineid.
Tookord ma veel ei teadnud,
milline on Jumala eluülesanne mu jaoks.
Tagantjärgi vaadates aga tean, et kõik oli Tema kätes.
Turus õppides
kogesid Jumala kõnetust andeksandmise kohta.
Kuidas see välja nägi ja mis oli selle tulemus?
Ootasin juba innukalt kodust pääsemist
ja Turusse õppima minemist.
Samas, isegi, et olin juba täiskasvanu,
vaevas mind ikka see mõte, et miks mul just selline kodu oli?
Nii mõtlesingi, et lähen ja räägin üliõpilaste pastoriga.
Palvetasime üheskoos ja ma sain oma koormast lahti.
Mul oli ka tore koolikaaslane, kellega ka elasime koos
ja kes mind samuti alati ära kuulas,
saades osa kõigest sellest valust ja piinast, mis minust välja tuli.
Kuid peale seda palvet kogesin kuidagi täit vabadust
ja mõtlesin, et eks vanematel olid omad raskused
ja nad lihtsalt ei osanud olla armastavad vanemad.
Pealegi, laps nõuab väga palju.
Kohe väga palju.
Seda mõistes ja kogedes
oli pärast taas tore minna neid vaatama.
Kas su suhe vanematega ka muutus peale seda?
Ikka.
Ma hakkasin armastama neid, nii et muutus küll.
Õpingute aeg sai läbi
ja sulle pakuti tööd sotsiaalvallas Poris.
Oled täitnud seal linnas mitmeid erinevaid ameteid
alates kooli kuraatori ametikohast, kuni vanadekodu juhatajani välja.
Jaga palun teatud hetki oma tööelust,
kus Kristus kuidagi eriliselt esile tuli
või sulle jõudu või tarkust andis.
Turust minnes töötasin 4 aastat õppesekretärina
ja mu südames helises kogu aeg hääl,
et tahan teha sellist tööd, kus saan inimesi aidata
ja olla nende keskel.
Kandideerisin kolmel korral sotsiaaltöö juhiks, kuni lõpuks ka sain,
olles vahetanud selles vallas muidugi mitmeid rolle.
Jumal on juhtinud mind neis kõigis.
Eks kõige tähendusrikkaim ja samas vaevarikkaim töö oli
suure vanadekodu rajamine,
mis tähendas personali koolitamist ja 120 vanuri sinna elama toomist.
Siis mõistsin küll, et omast jõust selleks ei piisa,
mistõttu palusin vägagi Jumala abi.
Mul on kuidagi alati olnud see tahe proovida, milleks olen suuteline.
ja mida ma veel saaks teha?
Ja siiani on kõik väga hästi läinud.
Olen kogenud väga tugevalt, et Jumal on kõigega kaasas
ja mis iganes raskusi ka poleks olnud...
Kui mõelda, kui palju meil oli vanadekodus töötajaid
ja kuidas kogu selles tööatmosfääris, kus tuli vahel tülisidki ette,
siis ometi usun, et sain selle kõigega hakkama
ja seda tõesti vaid tänu Jumala abile.
Oled olnud mitmetel juhtivatel kohtadel.
Kuidas on Jumal sind juhtimises aidanud?
Kuna otsuseid tuleb langetada üsnagi ruttu
ja igat töötajat peab oskama mõista
nii nagu kõiki vanureidki.
Vahel töötajad ütlesid mulle,
et mõtlen vanurite peale rohkem kui nende peale.
Ütlesin, et see pole võimalik,
sest kui töötajate olukord pole hea, pole see seda ka vanurite oma.
Koolis töötades puutusin samuti kokku vanemate õpetajate ja õpilastega,
nii et olen koguaeg olnud erinevate inimeste vahel
kui üksteise mõistmise looja
ja see on olnud päris tore.
Mitte niivõrd ohjamas seda kõike, aga kaasas selle kõigega,
olles rõõmus, kui kõik jõuavad lõpuks teineteise mõistmisele.
Su elus on olnud ka raskeid aegu - abielulahutus ja haigused.
Ütlesid varem, et eestpalve on see, mis on kandnud sind läbi elu.
Ava palun seda mõtet pisut lähemalt.
Jaa, Jumal on tõesti kuulnud kõiki neid palveid,
olles kaasas ka kõigis raskustes.
Mu esimene lapselaps sündis suure tsüstiga peas,
mistõttu käivitasime suure palvekampaania,
millega olid kaasatud kõik sõbrad ja tuttavad,
et laps jääks ellu ja tuleks sellest välja.
Ja ta tuli.
Talle pandi sinna üks sond ja see tsüst kadus ära,
nii et haiglast koju saades võeti see sond välja.
Ta on täna 30-aastane ja õpib medõeks.
Kogu see lugu on nii kindel kinnitus sellest,
kuidas Jumal vastab ja on kaasas, kui inimesed teevad eestpalveid.
Me neljandas sugupõlves on ka üks väike puudega poiss,
kelle pärast me kõik palvetame.
Üks mu tuttav käis hiljaaegu röntgenis ja talle öeldi, et ta kõhus on kasvaja.
Ta ise nägi seda ka röntgenpildilt.
Kuid 2 kuud hiljem, kui ta täiendavatele uuringutele läks,
oli see kasvaja kadunud.
Nii et Jumal on aidanud nii totaalselt suurtes asjades,
kui samas väikestes ja tavalistes argipäeva asjadeski.
Ükskõik, kui väikese asjaga poleks ka tegu.
Jumalat võib alati paluda ja Tema poole hüüda.
Ka inimeste pärast, kellega kohtume ja oma lähedaste pärast.
Paluda kasvõi parkimiskoha pärast, kui oled linnas liikvel
ja seal on vähe parkimiskohti.
Olen kogenud sellisteski asjades Jumala kaasatust.
Tegu võib olla täiesti argiste asjadega.
Ei pea olema mingid suured asjad, sest Jumal on kõigega kaasas.
Olen seda väga suurelt ja imeliselt kogenud.
Leidsid endale aastakümneid tagasi ka erilise eestpalvekaaslase.
Räägi palun ka sellest veidi.
Jaa.
Üks proua tuli küsima mu käest vanadekodu kohta oma isa jaoks.
Jäime juttu ajama ja selgus, et ta on tõsiselt usklik inimene.
Ja siis ta hakkas mulle helistama.
Ka tookord, kui mu lapselaps haige oli,
helistasin ise talle ja palusin eestpalveid.
Peame tänaseni ühendust, kuigi suhtleme vaid telefoni teel.
Ta helistab ja küsib, kuidas mul ning mu lastel läheb
ja mina jälle helistan talle ning küsin, kuidas tal läheb.
Nii et saame üheskoos palvetada oma lähedaste ja kallite eest
ja Jumal on ka vastanud meile.
Ta on trööstinud mind ja öelnud:
"Kuule, see jõudis ju koheselt Jumala ette!"
Kogu see mure ja valu,
mida kasvõi lastelastegi pärast on kogetud.
Kuna sa pole jäänud mõnusasti pensionipõlve pidama,
siis milliste ettevõtmisteni on Jumal sind juhtinud
selles kolmandas eluetapis nüüd?
Ma jäin pensionile 2000. aastal,
kuid samas tundsin, et tahaks ikka veel midagi teha.
Nii tegingi linnavalitsusele ettepaneku
hakata uurima kohaliku kogukonna vanureid.
Nad pidasid seda heaks mõtteks
ja ametikool võttis selle 4-aastase projekti enda juhtida.
Olin ka ise selle projektiga kaasas,
mille tulemusena loodi Satakunna vanurite tugiühing,
millega olen endiselt seotud.
Kuid mõned aastad varem
olin loonud ka Satakunna omaste ühingu.
Seda siis 1999. a., kui olin just pensionile jäämas.
Juhtisin seda 12 aastat,
kuid tänaseks olen usaldanud selle teiste tublidesse kätesse.
Selle raames korraldasime veel 3 tugiprojekti vanurite omastele.
Vanurite tugiühingus on meil samuti kolmas projekt käsil.
Püüame leida üles üksikud, turvatundeta jäänud vanurid
ja meil on selleks 2 töötegijat.
See käivitus aasta tagasi ja tundub olevat vägagi oluline asi.
Ühtlasi lõin ka mälu teemadega tegeleva ühingu,
kuna nägin, kui hädas omaksed on,
mõistmata, mis see dementsus ikka tegelikult on?
Nii et olen loonud ja olen endiselt kaasas
nende kolme ühingu töös,
kus valmistame ette
vanurite teenuseid puudutavat töörühma.
Olen üle 10 aasta olnud ka Pori Vanurite Nõukogu president.
Nii et oled saanud anda oma panuse väärikale vananemisele.
Just ja tahan toetada seda seni, kuni veel jõudu jagub.
Soome saab sel aastal 100-aastaseks
Milliseid häid väärtusi tahad anda edasi oma lastelastele?
No kasvõi juba omaenese elu kogemust,
et mis iganes ka elus ei juhtuks - Jumal on ligi ja aitab.
Tänapäeva noortel on raske
ja sageli tekkib lootusetus ning meeleheide.
Ühtlasi tahan öelda sedagi, et teineteise austamine on tähtis,
nii nagu ka vananevate inimeste austamine,
kes on selle maa üles ehitanud.
Me kõik oleme üks - nii noored kui vanad,
mistõttu peaksime kõik andma oma panuse,
et meil oleks koos hea olla.
Just nii nagu meil siis selleks igal ühel jõudu on.
Kui mõelda Soome pika elukaare peale -
100-aastase elukaare peale,
millest sa pole muidugi elanud kogu seda aega... - Veel mitte.
Kuid kui mõelda heade asjade ja kristlike väärtuste peale,
mis valitsesid sinu lapsepõlve ajal
ja ka heade väärtuste peale, mis on tänapäeval olemas,
siis milliseid häid asju ja väärtusi sa esile tõstaksid?
No tänapäeva maailm on ilmselgelt läinud palju edasi
ja materialism valitseb kõikjal.
Nii nagu seegi, et paljud saavad, mida tahavad.
Kuid see toob kaasa ka kaotava poole.
Kuid väike nappus tuleb alati kasuks.
Vaimne pool kipub üsna kergesti jääma kõige materiaalse varju,
kui ei kogeta,
et tegelikult on vaimne pool elus siiski kõige olulisem.
Mida aga tooksid sealt vanast ajast
meile kui nooremale sugupõlvele eeskujuks?
Me elasime mitme perega väga kitsastes tingimustes,
isegi, et mu isa käis vahepeal tööl.
Nii et see teineteise aitamine ja kaastunne...
Tänapäeval on ehk palju isekust.
Koolis käies ei vaadanud keegi kunagi,
millised riided või meik kellelgi on.
Olime kõik kui võrdsed ja minu meelest oli see tore.
Ehk siis inimeste vahel valitses võrdsus? - Jaa.
Ma ei mäleta ka mingit koolikiusamist või asju,
mis on tänapäeval teemaks
ja võib osade laste jaoks olla vägagi raske.
Tol ajal austati ka autoriteete hoopis teisel moel.
Milliseid arenguid selles vallas näed, kui vaadata ka tänapäeva peale?
See on läinud liiga kaugele, et lapsed ei austa enam täiskasvanuid
Samas muidugi sõltub see ka meist kui täiskasvanutest.
Sellest, kuidas oma lapsi kasvatame ja õpetame,
aga ka millised me täiskasvanutena oma laste jaoks oleme
ja kuidas neid kohtleme?
See on see koht, kust kõik tagasi tuleb.
Nägid kindlasti perede tõelist seisu sotsiaalvallas töötades? - Jaa.
Millised olid need head "ehitusmaterjalid",
mida oma ellu kaasa tõid,
kuid nägid erinevaid elu reaalsusi?
Mida see sulle ema ja naisena õpetas?
See kasvatas mind ennast üha enam ja enam,
et mõista erinevaid inimesi ja erinevaid olukordi.
Käies vahel õpilastele rääkimas, ütlen ikka,
et tuleb olla julge nii oma tööd tehes kui tööpaiku vahetades,
sest kõige selle keskel kasvab ka oma seesmine mina
ja vaimne mina.
Inimestega töötamine on tohutu kool.
Seda olen ma küll kogenud.
Lisaks sellele veel see, et sain olla toeks.
Teatud konkreetsel hetkel ei pruugi seda isegi tajuda,
et oled kedagi aidanud,
sest keegi võib tulla alles hiljem ja öelda:
"Olid tookord nii oluline mu jaoks."
Sa ise ei pruugi seda teadagi.
Kuid mulle pakkus see suurt rahuldust,
kui sain kergendada kellegi olemist ja aidata teda elus edasi.
Oled hilisemas eas käinud seal piiri taga - Säkkijärvel.
Jaga palun lühidalt, kuidas see reis läks?
See oli u 7 aastat tagasi.
Oli suve algus ja puud olid juba lehtes.
Läksime nõbudega sinna, kus mu sünnikodu kord oli.
See asus ühe kivise mäe otsas,
mida samas ümbritsesid põllud ja kus allpool voolas ka jõgi.
Imeilus paik.
Minust vanem nõbu ütles:
"Siin on see trepi käsipuu, mis viis majja, kus sa sündisid."
Võtsin sellest kinni ja nutt tuli peale.
Käisime ka selle teise maja juures, mis sai rahuajal ehitatud.
Seda ma mäletasin ja selle vundament oli veel alles.
Küsisin: "Kas siin polnud mitte punane laut?"
ja ta ütles, et oli, nii et see oli mul ka ähmaselt meeles.
Oli ütlemata imeline, et sain seal ära käia.
Tunnete tasandil puudutas see ikka väga sügavalt,
kui mõtlesin, et mu ema-isa elasid seal ju noortena
ja mu vanavanemad samuti.
Mõtlesin, milline oleks elu olnud siis, kui oleksin seal elanud?
Olen visanud nalja ja öelnud,
et küllap ma oleks siis Viipuri vanadekodus töötanud.
Kuid sa tead, mis tunne on kaotada oma kodu.
No seda küll vaid lapse mõtete ja tunnete tasandil.
Kogesin eeldavasti pigem vanemate muret ja valu,
mis oli kohe kindlasti nakkav.
Samas kandsid ju mu vanemad oma väikese lapse eest hoolt.
Isa oli sõjas 5 aastat
ja ma ei tundnud teda ta tagasi tulles ära.
Ta tuli koju ja küsis: "Kus su isa on?", mispeale olin vastanud: "Ta on sõjas."
Kuid tema ju oligi mu isa.
Nii et minevikus on olnud palju pettumusi, loobumist
ja muid raskeid asju.
Teisalt aga mõtlen,
et kogedes selle kõige keskel Jumala armastust,
siis kõik need asjad kasvatavad ja õpetavad sind
ning neilgi on oma eesmärk.
Olen kogenud, et kõigil raskustel elus on oma eesmärk.
Nii et see paneb alati mõtlema:
"Mida Jumal nüüd sellega mõtleb, kui laseb millelgi sellisel juhtuda?"
Seda pole igakord kerge mõista, kuid siis lihtsalt usaldad, et Tema teab
Küllap Tema juba teab, mida oma lastele annab.
Tahaksid ehk nüüd jagada ka mõne julgustava sõna
me vaatajatele?
Lootke Jumala peale ja uskuge Teda, siis laabub ka kõik.
Kui Ta on te elus kaasas, pole vaja midagi karta.
Olgu siis tegu vananemisega, või millega iganes.
Mis iganes ka elus ei juhtuks - Jumal korraldab alati kõik.
Olen seda omal nahal kogenud ja tahan julgustada teid
uskuma ja lootma Tema peale ning palvetama Jumala poole.
Jumala rahu teile.
Aitäh Irma selle intervjuu eest!
- Aitäh.
Tõlge: Anne-Ly Raukas