SAMTAL
Gospel Fire International är en organisation som vilar på tro.
Den når fram till avlägsna folkslag -
och försöker omvandla samhällen med Guds Ords hjälp.
Vi älskar att se själar komma till Kristus.
Människors liv förvandlas, de får ett hopp och en framtid.
Vi ser lidandet och vi vill lindra det -
genom alla till buds stående humanitära projekt.
Jesus sa att vi skulle gå ut i världen och predika evangeliet -
och döpa i Faderns, Sonens och den Helige Andes namn.
Han sa också att vi ska göra lärjungar.
Därför jobbar vi tillsammans med församlingar, så många som möjligt -
för att se till att jobbet blir gjort. Vi älskar att göra vad vi gör.
Jesus sa åt sina anhängare att föra evangeliet till alla folk och stammar.
I dag talar vi med ett par som för evangeliet -
till människor i Afrika som aldrig har hört det förut.
Välkomna till programmet, Peter och Becky Franz -
från Gospel Fire International i Kenya
Tack, det är fint att vara här.
Ja, det är fint att ha er här. Vi såg en liten videosnutt -
om ert arbete just innan vi började.
Kan ni berätta lite om de onådda folk ni når.
Vilka är de och var bor de?
Gospel Fire International arbetar främst i Östafrika -
och in i Centralafrika, Sydsudan och Etiopien.
Just nu når vi nyangatomfolket, -
och toposafolket, turkanafolket och murlefolket.
Dem fokuserar vi på just nu.
Förra året var vi i norra Uganda -
i de områden som så djupt påverkats av Herrens motståndsarmé (LRA).
Vi kunde arbeta i fem städer där -
som LRA verkligen hade gått hårt åt.
Vi försöker främst nå in i verkligt svåra regioner, -
områden där folk inte nåtts av vår Herres underbara evangelium.
- Många missionärer före er har försökt, och en del av dem har dödats.
Varifrån hämtar ni modet att ge er in på sådana områden?
Det är inte alltid så lätt för oss -
men vi upplever att det är viktigt att ge dem evangeliet.
Jesus sa att vi inte skulle klamra oss fast vid livet utan gå.
Det är klart vi använder sunt förnuft.
Vi eskorteras av soldater och vi är försiktiga -
men vårt mål är att nå människorna med evangeliet.
Ni når både muslimer och animister.
Vad använder ni för metoder att ge evangeliet till dessa människor -
som aldrig har hört om Jesus förut?
Ett mycket effektivt sätt att dela med oss av evangeliet är Jesusfilmen.
Var vi än kan, i de olika byarna -
visar vi filmen om Jesu liv.
Den gör stort intryck, även på muslimer.
Vi jobbar på olika sätt med muslimer och med animister.
Vi återberättar de bibliska berättelserna.
Vi börjar med Skapelseberättelsen och talar om -
Adam och Eva och syndafallet.
Vi gör alltid 20 minuter långa avsnitt.
Så sjunger vi en av deras sånger, i deras stil, men med kristen text.
Så fortsätter vi igen i 20 minuter och i 20 minuter till.
Vi gör tre avsnitt per dag.
Vi berättar historien och betonar det som inte finns i Koranen -
men där Jesus, eller Gud, kommer speciellt bra fram.
Vi går igenom Gamla Testamentet -
och talar om Elia och Mose och betonar betydelsen av offer -
och vikten av att blod flyter.
På så sätt kan vi senare belysa varför Jesus måste dö på korset.
Det bästa stället att börja i Nya Testamentet i en islamsk miljö -
är på Förklaringsberget där Jesus möter Elia och Mose.
Varför är det så viktigt för dem att visa sig och tala med Jesus?
Det är på grund av det slutliga offret som Gud skulle ge för människan.
Hur reagerar dessa människor som inte hört om detta förut?
Man kunde vänta sig att de skulle bli arga, rädda eller förvirrade.
Kan du ge ett exempel på deras gensvar?
Vi var i Etiopiens gränsstad Moyale.
Vi byggde vår estrad mitt i staden.
Vi provocerade inte genom att sätta upp någon stor skylt med: -
"Jesus helar brusten hjärtan" som vi vanligen gör.
Vi satte bara upp en estrad och så började vi undervisa.
Folket reagerade väldigt olika.
Ca 3000 personer var mottagliga och ville ta emot det vi sade.
Och så fanns där ca 15 andra som just kommit ut från fredagsbönen -
och som kastade sten på oss.
Båda sidorna fanns alltså där. Men för 3000 människor som ville ta emot -
kastade 15 personer sten.
Därför är det viktigt att arbeta tillsammans med de styrande -
och ha deras beskydd, för religions- friheten står i landets grundlag.
I islamska områden är det viktigt att bygga relationer med folk.
Vi byggde alltså estraden mitt på marknadsplatsen i Moyale -
och sedan gick vi runt och lärde känna muslimerna -
och en del frågade vad vi gjorde där. "Vad är detta? Är det -
ett ny mobiltelefonföretag? Säljer ni mobiltelefoner?"
Jag sa: "Nej, vi är inte egentligen ett mobiltelefonföretag -
men det handlar nog om kommunikation.
Så kom och lyssna imorgon. Det kommer att bli spännande -
om hur man kommunicerar med Gud!"
Vi bygger en relation.
Förra året spelade vi fotbollsmatcher för att bli vän med muslimerna.
Då man etablerat denna vänskap, denna relation, är deras hjärtan -
öppna för vad som ska komma. Vi älskar muslimerna. De är härliga.
- Det är fantastiskt och fordrar mycket kreativitet.
Peter, du är ett missionärsbarn, född i Afrika. Becky, du är pastorsdotter.
Ni verkar förutbestämda till att bli missionärer.
Kämpade ni någonsin med att hitta er kallelse då ni var unga?
Jag vet inte om jag direkt kämpade.
Jag måste säga att jag är så tacksam till mina föräldrar.
När jag växte upp var det alltid något väldigt speciellt att arbeta för Herren.
Min pappa brukade gå ut och tala med alkoholister -
och narkomaner och de kom också ofta hem till oss.
Han visade dem alltid kärlek och förklarade att inget är bättre än att -
än att tjäna Gud. Jag växte upp med det.
Och jag sa: "Herre, en dag vill jag verkligen tjäna Dig."
Klart att jag som tonåring kämpade lite med världen och så, men -
när jag såg hur mina vänner gick på disco och drack alkohol -
så grunnade jag på det och sa: "Nej, det är inte mitt liv.
Gud har gett mig endast ett liv, och jag vill att det ska betyda något.
Jag vill tjäna Jesus." Så jag vände mig på allvar till Honom -
och jag fylldes av den Helige Ande och började brinna för Jesus.
"Herre, vad än Du vill att jag ska göra vill jag göra."
- Vilken fin berättelse. Du då, Peter?
Min kallelse började med en längtan.
Jag gav mitt liv till Herren när jag var tio år gammal.
När jag var tolv hade jag en speciell upplevelse av den Helige Ande -
som var väldigt stark. Den kallas också för andedop.
Jag visste inte vad det var, men det var mycket speciellt.
När jag var 14 gick jag som vanligt och evangeliserade med min pappa.
Vi visade filmer den kvällen.
Jag skötte det mekaniska.
På den tiden användes 16-millimetersfilm.
Vi visade T.L. Osborns filmer och Jesusfilmen.
Jag tyckte så mycket om att göra det.
Jag kommer ihåg hur jag såg på T.L. Osborns filmer -
och människomassorna ta emot Kristus som sin Frälsare.
Och alla miraklen som hände! De blinda ögonen, de döva öronen!
Jag sa: "Herre, det här är vad jag en dag vill göra."
Det tog fart i mitt hjärta, och senare fortsatte jag att sträva efter det, -
i hemlighet, jag berättade inte för någon -
men jag hade det som målet med mitt liv.
Då jag gick i den riktningen fortsatte Gud att bekräfta det -
och när Becky och jag reste till Afrika år 1988 -
var vi först områdesmissionärer och satt mest i kommittéer -
och jag insåg att det är inte min grej.
Jag ville verkligen komma in i den kallelse jag kände.
Så jag återvände till att göra vad jag kunde: visa filmer.
Jag började evangelisera. Vanligen hade vi högtalare på biltaket -
och ljus på taket och vi predikade på Land Roverns motorhuv -
och vi satte upp en skärm framför bilen och mellan filmrullarna -
vittnade vi eller ledde människor till Kristus -
och jag kände att jag kommit hem.
Becky, upplevde du en kulturchock då du först kom till Afrika?
Nu har du bott där i 28 år.
Ni har båda sagt att ni kanske är mer afrikanska än tyska, -
men hur kändes det först då du kom dit?
Det är klart att det är annorlunda i början.
Jag älskade min familj i Tyskland och hade fin kontakt med mina systrar -
och mina föräldrar. Jag var bara 21 år gammal då vi reste därifrån.
Jag var nybliven sjuksköterska.
Och så var det tid att ta farväl.
På den tiden fanns inte internet, Facebook, Skype, -
fax eller e-post. Ingenting.
Att komma till Kenya, långt borta, ny kultur, annat språk -
ett annat folk, långt hemifrån...
Jag måste säga att det var mycket utmanande.
Jag saknade mitt hem, mina vänner, min ungdomsgrupp.
Mina vänner gifte sig och jag kunde inte vara med på deras bröllop.
På den tiden åkte man hem efter två-tre år.
Vår första period var fyra år.
Hela församlingen följde oss till flygplatsen och vinkade av oss.
Jag visste att detta var vad Gud ville vi, jag, skulle göra.
Vi tog farväl och jag var väldigt stark -
tills vi gått förbi disken och ut på baksidan. Då började jag gråta.
Jag sa: "Herre, vad gör jag?
Men jag vet att Du är med mig och Du leder mig."
I Kenya var jag lite ensam i början -
även om vi hade våra underbara kenyanska vänner som jag älskar.
Men ibland behöver man människor man kan lätta sitt hjärta för -
från ens egen kultur. Jag bad om en vän.
Jag mötte en dansk familj och blev mycket god vän med frun.
Det hjälpte mig mycket i början.
Så småningom börjar man känna sig hemma.
Man vet var saker finns och man har sina vänner. Det är där man ska vara.
Hur är det att jobba ihop som ett par?
Ni arbetar mot ett gemensamt mål. Ni är alltid tillsammans. Hur är det?
Jag skulle inte byta ut det mot någonting.
Det är så spännande att vara på väg i samma riktning.
Hon sköter mycket av det administrativa nu.
Våra barn har alla flugit ut. Vi kan resa tillsammans.
Det är alldeles fantasiskt vilket stöd jag får av henne -
och det stöd jag kan ge henne.
Tillsammans fullföljer vi denna dyrbara kallelse som Gud gett oss.
Jag tror att Gospel Fire International inte skulle vara där det är i dag -
om vi inte skulle jobba som vi gör.
Jag tycker det är så spännande att som hustru...
Jag är så glad att jag är en kvinna, en mor, en hustru.
Det finns olika skeden i livet. Då vi reste till Afrika -
reste vi mycket tillsammans. Så kom barnen.
Då kände jag att det var min plats att fostra den kommande generationen.
Jag älskade att vara mor, att vara där för mina barn.
Jag ville inte ha någon hemhjälp som tog hand om mina barn.
Jag sa att Gud gett mig barnen, och jag ville satsa på dem.
Jag är så glad att jag tog den tiden. Den har betalat sig.
Vi har ett mycket nära förhållande till våra barn.
Om något händer kan vi ringa varandra och tala om det.
Jag tycker det är så fint med de olika skedena i en mors, kvinnas liv.
Jag skötte barnen, och nu när de är borta reser vi igen tillsammans.
Vi följer den kallelse Gud gett oss: att förvandla samhällen.
Förutom att ta evangeliet till onådda folk vill ni också -
investera i ungdomar och lokalbefolkningen.
Vad är det viktigaste ni har lärt er om det?
Det finns många möjligheter låta ungdomarna ta del i arbetet.
Det är fint att se dem få kraft att gå vidare på egen hand.
Just nu har vi en ung evangelist från Tyskland med oss.
Han predikar och dörrarna står öppna och han ser mirakel -
och hur Herren gör stora ting. Det påverkar honom djupt.
Men också kenyanerna. Vi älskar att se hur de växer in i mediearbetet.
Vi har en medieavdelning och en teknisk avdelning för fordonsservice.
Kenyanerna lär sig och gör sedan saker på egen hand.
Detta inspirerar oss när vi strävar efter att föra evangeliet ut till -
onådda och svåra områden. Då står de där vid vår sida.
Ibland känns det som om de vore mer överlåtna än jag är.
De är så överlåtna till att tjäna Gud -
att de är villiga att ge sig ut på svåra och farliga vägar där kulorna flyger.
De är redo att göra det.
Jag åker vanligen dit, gör mitt jobb och åker iväg igen.
De gör grovjobbet. De bär mera på sina axlar än jag.
De utsätts för större risker än jag, och de gör det med kärlek för Jesu skull.
Det värmer mitt hjärta.
Då ni gör det ni gör måste ni verkligen förtrösta mycket på Gud, som ni sa.
När har er tro verkligen prövats i ert arbete eller liv?
- Becky, säg du något. - Som hustru oroar man sig kanske mer.
Jag är glad att Peter påminner mig att vi förtröstar på Herren -
inte på oss själva eller egna tankar.
Ibland är det ekonomiska en utmaning.
Eller när barnen åkte till Tyskland för att studera vidare.
Utmaningar kommer ibland, men det är så fint att vi är tillsammans -
och kan be Herren hjälpa oss.
Vi är bara människor, även om vi är kristna och ibland når vi botten.
Vi säger: "Jesus, just nu behöver vi kraft från Dig.
Vi behöver Din styrka för att gå vidare. Svara oss."
Det är så underbart, för Gud hör bön och Han svarar.
Ibland kan jag till exempel plötsligt få ett brev eller ett mejl -
med ett svar eller med ekonomisk hjälp.
Gud lyfter upp mig igen och säger: "Jag är här. Jag har kallat dig hit.
Jag är din Far, jag älskar och uppmuntrar dig."
Det är stort att tjäna Gud och se Hans verk i våra liv.
Det var ett verkligt uppmuntrande vittnesbörd, Becky.
Ni grundade missionsorganisationen Gospel Fire International -
som nu verkar i fyra länder.
Vad har ni för planer inför framtiden?
I framtiden jobbar vi speciellt med att ta oss in i Sydsudan och Etiopien.
Speciellt i år och nästa år vill vi ta oss in på dessa områden.
De är verkligen hårt drabbade.
Jesus sa att Hans återkomst är nära, -
då alla nationer och etniska grupper har nåtts av evangeliet.
I de områden dit vi tar oss ser vi hundratals kilometer -
utan församlingar eller kristet vittnesbörd.
De frågar oss till och med ibland: -
"Kan ni inte ta med er Jesus nästa gång? Han måste bo granne med er."
Så långt borta befinner de sig.
De har aldrig hört Jesu namn.
I framtiden är det alltså vårt huvudsakliga fokus -
att uppfylla missionsbefallningen, att försöka nå dessa regioner -
med så många team som möjligt.
Min längtan är att se att nationella församlingar sända ut missionärer.
Lokala missionärer ut i dessa regioner.
Vi är liksom katalysatorer som hjälper och uppmuntrar dem att -
få ut sitt folk dit de behöver gå. De är effektivare på missionsfältet -
än jag är med min vita hud. De kan tala språken.
En turkana, kenyan, talar vanligen 3-4 språk -
och det är inget problem att lära sig ett femte.
Jag ser alltså att nyckeln i framtiden är -
bege sig dit, arbeta med de andra och försöka öppna dörrar, -
att nätverka och samarbeta.
Vi har nätverkat och samarbetat i Norra Uganda -
med Ilkka och Leena Salminen.
Och med Pertti och Heidi Söderlund.
Det har varit en sådan glädje. De har öppnat dörrar, -
eftersom de befinner sig i Uganda och de känner norra Uganda.
Vi är i Kenya och vi känner inte till hur saker fungerar där -
och hur man ska göra för att organisera saker där.
Att samarbeta och ta oss till dessa regioner är vad vi gör i framtiden.
Vi kommer att återvända till de hårt drabbade områdena i norra Uganda.
Jag ser fram emot att arbeta med dessa bröder.
Jag älskar att jobba med finländare. De har en sådan hängivenhet -
och kärlek till Herren och missionen. Det gör vi alltså också i framtiden.
För oss är inte antalet det viktiga.
Somliga gillar stora siffror och stora bilder.
För oss är det viktigare att gå till utsatta områden -
krigszoner där människor verkligen har det svårt.
Även om antalet är mindre, att nå dem som verkligen behöver nås.
Ni har bland annat besökt ett flyktingläger.
Flyktingproblemet är stort i världen just nu.
Har ni ett budskap om hopp därifrån, en egen erfarenhet?
Vi lyckades komma in i flyktinglägret i Kakuma.
Det ligger i norra Kenya, i Turkana.
Vi fick tillstånd av FN att hålla möten mitt inne i lägret.
Där var stora konflikter, för stammarna slåss med varandra även inne i lägret.
Vi fick resa ett väldigt stort tält där.
Det var ett mirakel att vi fick tältet rest.
Sudaneserna som hjälpte oss gick sin väg då vi inte betalade lika bra -
som FN skulle ha gjort. Sex personer måste resa tältet som -
rymmer 8000 personer och det var praktiskt taget omöjligt att lyfta det.
Vanligtvis behövs det 30-40 personer för att göra det.
Då vårt folk tog sig an denna omöjliga uppgift -
så lyfte de upp ena sidan, och så sände Gud en vind-
som var mycket hård, och som oavbrutet blåste -
in under tältet och lyfte upp det.
Vårt folk kunde gå in under det och "hissa segel".
Vinden var så stark att de bara slog ner tältpinnarna där de skulle vara.
Vi ser så många mirakel som Gud gör.
FN var så stolta och kallade tältet alla tälts moder.
I flyktinglägret finns alla dessa små tält, och så satte vi upp det stora -
som de kallade alla tälts moder. Vi var så stolta, eftersom -
vi i modertältet kunde berätta om Kristi kärlek.
Så många kom till Kristus, gav sitt liv till Jesus, omvände sig -
från sina synder, lämnade sina gamla liv och traditioner, -
tog emot Kristus som sin personlige Frälsare och började ett nytt liv.
Och det är det som verkligen åstadkommer förändring.
Där skedde också helanden. Vår Gud är en Gud som gör under.
Vi har så många gånger sett människor bli helade.
Blindas ögon som öppnas, dövas öron som hör.
Gud är god, Han lever. Det är härligt att tjäna Honom och se vad Han gör.
Inte alla blir helade, men Gud helar.
Vi är inga helbrägdagörare, vi kan endast be och låta Gud verka.
Sant. Tack så väldigt mycket för intervjun, Peter och Becky Franz.
Vi får säkert höra fler berättelser av Peter i hans undervisningsserie.
Jag hoppas ni får ha en välsignad tid här i Finland.
Välsignelse över ert arbete. - Tack så mycket.
- Tack för att vi fick vara här. Gud välsigne er rikligen.
- Tack, det var fint att ni kom. - Gud välsigne denna TV-kanal -
Och det underbar arbete ni gör genom media.
Översättning: Himlen TV7