INTERVJUU
Tere tulemast vaatama saadet "Intervjuu"!
Minu tänaseks külaliseks on endine FIDA tegevjuht,
Arto Hämäläinen,
kellel on 40-aastane misjonitöö kogemus
maailma eripaigus.
Mis misjonitöö vallas täna on teoksil
ja kui lähedal me kristlastena oleme misjonikäsu täitmise lõpule viimisele?
- Tere tulemast, Arto Hämäläinen! Tänan!
Nii tore, et said tulla. - Rõõm on olla siin.
Lisaks sellele, et sa õpetad misjonitööst
lausa ülikooli tasemel,
oled sa ka maailma nelipühi liidu
misjonikomitee direktor.
See on ikka päris suur valdkond,
kuna oled ju juhtimas ülemaailmset nelipühilaste misjonitööd.
Mis on tänase päeva misjonitöös see kõige akuutsem teema?
Eks neid ole mitmeid erinevaid korraga.
Üks suuremaid muutusi,
mis viimastel aastakümnetel on aset leidnud,
on see, et kristluse keskpunkt maailmas
on liikunud hoopis teisele poole maakera.
Ehk siis, kõik endised nö misjonipõllud ja sihtmärgid
Aasias, Aafrikas ja Lõuna-Ameerikas
on muutunud nüüd ise läkitajateks maadeks
ja neid tuleb üha enam juurde.
Nii et see on üks suur muutus.
Teine muutus on see,
et täna mõeldakse rohkem rahvuste põhiselt,
kui varem mõeldi maade põhiselt.
Viidati nö misjonitööle Keenias, Namiibias, Tais või kus iganes mujal.
Täna nähakse neis maades elavaid erinevaid rahvusgruppe
ja neile osatakse rohkem tähelepanu pöörata.
Maailma 16 000'st erinevast etnilisest rühmast
on u 7000 etnilist rühma, kelleni veel pole jõutud.
Nii et mõtteviiside muutus viimastel aastakümnetel
on üsna tähelepanuväärne.
Kuid on teisigi muutusi.
Muutus kajastub selleski,
et kui enne liikus misjonitöö tegijaid Lääne riikidest Lõunasse ja Iitta,
siis täna liigub neid kõikjalt kõikjale.
Euroopasse tuleb misjonäre Lõuna-Ameerikast, Aasiast
ja isegi Aafrikast,
nii et kogu see kaart on hoopis teistsugune.
Pagulaste sissevool on muidugi märkimisväärne,
mis puudutab ka Soomet
ja mis toob kaasa muutusi misjonimeelses mõtlemises.
Need nö "kättesaamatud" inimesed voolavad nüüd meie maadesse,
esitades misjonialase väljakutse igale kogudusele ja usklikule.
Ütlesid, et neid rahvaid, kelleni pole veel jõutud, on üsna palju.
Kui nüüd mõelda sellele suurele misjonikäsule,
mille kohaselt kristlased peavad viima evangeeliumi kogu maailma,
siis kuidas see õnnestub?
Eks selleks lähe endiselt vaja inimesi,
kes kogevad, et on saanud Jumalalt misjonikutse
ja nad lähevad teistesse riikidesse.
Kuigi nagu ka mainisin -
eks misjonitöö väljakutse ole meile juba üsna lähedal,
nii et me vajame vastavat ettevalmistust
oma kodumaalgi.
Ehk siis, väljakutse on sama -
peab olema võimeline tegema tööd erinevate kultuuride vahel,
mis omakorda nõuab teatud ettevalmistust.
Sellele pööratakse hetkel Soomes ka palju tähelepanu.
Kuid samas on siis ka neid, kes lähevad välja.
Mis aga puudutab kogu misjonikäsu täitmise
lõpuni viimist,
siis selle puhul on oluline see,
et kõigist neist Aasia, Aafrika ja Lõuna-Ameerika kogudustest
sünnib omakorda võimas misjoniliikumine.
See on juba sündimas
ja see võimaldab kogu töö mitmekordistamist.
Kõik need noored kirikud ja usuliikumised mõistavad,
et misjonitöö on nende rida.
Lisaks Jeesuse poolt kõigile antud üldisele misjonikutsele,
saavad paljud selleks ka isikliku kutse Jumalalt,
et levitada ühel või teisel moel Jumalariiki.
Sina said oma kutse juba koolipoisina.
Jaga meiega, kuidas see juhtus?
See toimus mu enda kodus, näiliselt üsna tavalises olukorras.
Olime vennaga kodus
ja hakkasime mingil põhjusel erinevaid piiblisalme otsima.
Mulle sattusid erinevad kohad Vanast Testamendist -
Jesaja raamatust ja Õpetussõnadest,
kus räägiti just nimelt misjonitööst
ja kristliku sõnumi viimisest erinevate rahvasteni.
Ma oleks võinud neid salme muidugi ka lihtsalt rutiinselt lugeda,
mõeldes, et need kuuluvad vaid selle konkreetse raamatu juurde.
Kuid korraga need muutusid mu jaoks väga isiklikuks
ja ma kogesin,
kuidas Jumal räägib mulle neist rahvastest,
otsekui küsides, kas ma olen valmis tegema oma osa
selle misjoniülesande täitmiseks?
Nii andsin sellisel lihtsal ja lapsemeelsel moel
oma sisimas jaatava vastuse.
See oli selles mõttes tähenduslik hetk,
et kuigi väliselt ei sündinud midagi erakordset,
siis ometi oli see mu jaoks isiklikult väga selge Jumala kõnetus
ja verstapost mu elus
ning ma ei saanud sellest enam lahti.
Mitte, et ma oleks tahtnudki, sest tegu oli väga erilise kogemusega.
Nagu üks me tuntud misjonitöö pioneere Taimaal -
Werner Raassina on öelnud,
siis Jumala kutse on püha.
Nii oli ka tolles hetkes midagi püha, mis mulle alatiseks meelde jääb.
On selle Jumala kutse osas ka teatud väljakutseid esinenud?
Oled sa seda vahel kahtluse alla seadnud,
või on see üldse ununenud?
Või oled sa sel teel kogenud ka teatud raskusi?
No kahtluse alla pole ma seda seadnud,
kuid erinevatel ristteedel elus põhjustas see mitmeid küsimärke küll.
Et mida see kutse praktilises mõttes tähendab?
Kuidas peaksin sellesse suhtuma?
Nii et see mõjutas nii mu ameti valikuid,
kui ka suhtesse astudes oli mu jaoks oluline teada,
kas mu tulevasel on sama kutse?
See oli muidugi suur asi tõdeda, et mu tulevasel oli sama kutsumine,
nii et see rajas meile juba ühise aluse tuleviku jaoks.
Kuid ega see nüüd lapse- ja noorpõlves nii selge ka olnud,
et siin on nüüd see või too tee ja see või teine etapp.
Et siis - mõtlemisainet jagus ikka.
Nii nagu küsimärke ja palvetamistki,
et kuidas ühes või teises olukorras käituda,
nii et Jumala kutse mu elus võiks täituda.
Nii et tegu on ühe protsessiga.
Kuid Jumal juhtis sind samm sammu haaval,
kuniks jõudsid järgmise verstapostini,
kus otsustasid astuda usus välja ja loobuda oma palgatööst.
Kuidas see otsus tuli?
Olid ju siiski pereinimene.
See oli kahtlemata suur otsus,
kuna teadsin ju, et sellest sõltub ka mu pere toimetulek.
See oli väljakutse ka selles mõttes,
et mul polnud mingit varuplaani, millele toetuda.
Sest kuigi mu tolleaegne kodukogudus
suhtus sellesse olukorda ja mu kutsumisse positiivselt,
siis samas polnud neil võimalust mulle tasustatud tööd pakkuda.
Ehk siis - nad mõistsid mu kutsumist ja õnnistasid mind selles,
kuid ma pidin tegema selle sammu usus,
jättes turvalise toimetuleku selja taha.
Tagasi vaadates oli see ilmselgelt Jumala tee,
kus Ta õpetas mulle midagi väga, väga väärtuslikku.
Nägime mitmeid imesid sellest, kuidas Ta kannab su eest hoolt,
kui sina täidad Tema tahet.
Ja eks ma hiljem hakkasin ka palka saama;
seda teatud summas isegi oma kodukogudusest,
mis ei täida küll kõiki vajadusi, aga on abiks siiski.
Lisaks sellele ametlikud töösuhted misjonikomitees jne.
Mainisid enne oma naisest
ja sellest, kui oluline see oli, et ka temal oleks sama kutsumine.
Olles nüüd käinud misjonitöö kaudu paljudes erinevates maades,
kuhu su naine pole saanud igakord kaasa tulla,
siis ta on ometigi toetanud sind.
Ehk siis, kui oluline see abikaasa toetus on
ja ka see, et tal oleks sama kutsumine?
See on äärmiselt oluline.
Ma poleks saanud seda tööd ilma tema toeta teha.
Ühtlasi oli see ka me ühine otsus,
et ma astun usus välja ja hakkan toimetama.
Elasime tookord veel Kesk-Pohjanmaal.
Ei mäletagi enam, oli see seal või kusagil mujal,
aga mäletan, kuidas põlvitasime keset metsa
ja otsustasime üheskoos, et asume sellele teekonnale
ja võtame selle ususammu.
Ta on toetanud mind mitmel erimoel.
Mitte vaid mu reisikohvreid pakkides, mis on ka oluline,
kuid ta on olnud mulle ka vaimseks toeks ja eestpalvetajaks.
Ühtlasi oleme ka koos teatud kohtades käinud
ning ta töötas ka me misjonikomitees pea 10 aastat,
täites seal väga olulist rolli.
Ehk nagu paljud on öelnud - ta oli kui me misjonäride ema,
kes said temalt palju tuge. Nii iseendale kui oma peredele.
Misjonäride lapsed ja nende olukord olid tal eriti südamel.
Ta isegi on misjonäride perest pärit,
sest nii ta vanemad kui vanavanemad teenisid Namiibias.
Mu naine liitus hiljem nelipühi liikumisega,
kuid ta vanaisa haud ongi Namiibias, kuna ta suri seal.
Misjonitöö direktorina on sul olnud imeline võimalus näha,
kuidas Jumal tegutseb eripaigus üle maailma.
On ehk mõni asi, mis on eriliselt meelde jäänud?
Eks neid kogemusi ole palju,
kuid paari neist võib ju mainida.
Esimene, mida mäletan, on see, kui olin alles väike poiss
ja esimene keenialasest külaline käis meil Soomes külas.
Ta nimi oli Hesekiel ja ta külastas erinevaid kogudusi.
Väikese poisina polnud mul aimugi, et saan temaga koostööd tegema,
olles ise kunagi misjonitöö direktor.
Tol ajal oli Keenias kogu kristlik töö alles nii algusjärgus,
kuid täna on seal u miljon kristlast
ja ma ise olen saanud ka külastada nende kogudusi.
See on vaid üks maa, aga selliseid on kümneid,
kus olen näinud Jumala imelist tööd ja selle tohutut kasvu.
Nii et see on märkimisväärne.
Teine asi, millest rääkida, on see,
kui käisime 90'ndatel koos naisega Brasiilias.
Seal oli üks vana misjonär soome-rootsi nelipühikirikust,
kes oli juba ammu aega tagasi sinna läinud.
Teda peetakse üheks olulisemaks mõjutajaks
selles 20. miljonilises nelipühi liikumises Brasiilias.
Ta oli juba eakas mees
ja teinud väga olulist tööd kogu liikumise heaks.
Kuid omal ajal talle ei piisanud sellest,
et seal on suurel hulgal kogudusi, keda saadab suur edu,
vaid ta nägi probleemi, mis valitses tänava- ja slummi laste seas.
Seal oli palju probleeme - vägivalda ja narkootikume.
Politsei isegi tulistas neid lapsi vahel,
kui ei suutnud neid muudmoodi hallata.
Seal olid ka lastele mõeldud vanglad.
Nii et see vana mees alustas tööga, mille käigus aidata neid lapsi.
Nad lõid ühe keskuse, kus sai käia koos 30-40 teismelist.
See hetk, kui need lapsed hakkasid laulma
vana tuntud kirikulaulu: "Ta on avand pärliukse..."
Teades nende laste tausta
ja nähes neid nüüd Jeesusesse uskujatena
laulmas seda laulu,
siis oli küll võimatu pisaraid tagasi hoida.
Milline kontrast - noored sealt räpastelt tänavatelt
laulmas, kuidas Jeesus on neile avanud taeva pärliukse.
See on olnud üks liigutavamaid hetki kogu mu töö käigus, mida mäletan,
mis räägib evangeeliumi väest.
Evangeeliumis endas peitub juba muutev vägi;
sotsiaalselt muutev vägi
ja see tuli seal ikka väga selgelt esile.
Sa oled näinud maailmas palju helgeid hetki,
kuid mainisid samas
kasvõi nende samade laste traagilist minevikku.
Nii oled sa ka näinud sõja tagajärgi ja rohkelt kannatusi.
Tekkib sul ka vahel selline lootusetuse tunne,
et kuidas me küll siin maailmas hakkama saame
ja kuidas küll inimesi aidata?
Mida sa sellistes olukordades teed?
Probleemid on tõesti suured
ja sõja tagajärgi olen samuti näinud mitmel erineval maal,
olles isegi olnud paikades, kus katus kukub kohe, kohe sisse.
Seetõttu tekkib teatud moel tõesti abituse tunne,
et kuidas küll sellises olukorras aidata,
nii et olukorrad võiksid radikaalselt muutuda?
Kuid samas ei tohi ka jääda liiga kauaks mõtlema,
sest need suured küsimused on eelkõige Jumala lahendada.
Meie ülesanne on viia Tema rõõmusõnumit
igaühele siin maailmas.
Suurim sotsiaalne muutus, mida olen näinud sündivat,
on toimunud kahe asja kaudu.
Esimene neist on see, mida Jeesus ütles,
et kõige olulisem on armastada Jumalat.
Ehk siis osadus Temaga ja selle üles ehitamine.
See on kõige olulisem.
Kuid teine ja sama oluline asi
on armastada oma ligimest nagu iseennast.
Kui saaks need kaks asja koguduse kaudu maailmas toimima,
siis need kahtlemata toovad esile ka muutused.
Ja neid muutusi on mul ka olnud võimalik näha.
Kuidas Jumal selle kõik sinna punki viib,
et üks päev saab Tema riik siin maa peal olema,
seda saladust ja igat sammu selles me muidugi ei tea.
Küll aga on selgelt näha kõiki neid protsesse siin maailmas,
mis on viimas selles suunas.
Mainisid ligimese armastamist,
mis toobki kohe meelde sotsiaalse aitamise.
Kas misjonitöö on ka ajapikku muutunud,
kätkedes endas üha enam sotsiaalset abi
ühes Jumala Sõna kuulutusega?
Selles vallas on olnud erinevaid etappe.
Ameerikas oli vahepeal mingi selline areng,
kus oldi suures vaimustuses suurtest ärkamistest,
mis uhusid nii üle Ameerika kui paljude teistegi riikide
ja mille osas arvati,
et Jumalariik lihtsalt sünnibki niisama siia maa peale.
Ja et siis Jeesusel on hea tulla tagasi, kui kõik juba toimib nagu kellavärk.
Kuid siis puhkes Ameerikas nn sisesõda
ja taoline lootusrikkus kukkus kokku.
Nii langeti teise äärmusesse, kus mõeldi,
et pole väga mõtet seda maailma muuta
ja piisab sellest, et inimesed saavad igavese elu lootuse.
Nii et keskenduti vaid Jumala Sõna kuulutamisele.
Euroopas nii drastilist lahknemist ei toimunud
ja sotsiaalse abi osutamine jäi misjonitöösse
ühel või teisel moel siiski alles.
Kuid siingi arutleti selle üle, kui suures mahus seda teha.
1970'ndatel toimus üks selline parandusliikumine,
kus jõuti arusaamisele, et need kaks käivad käsikäes.
Ehk siis - nii Jumala kui ligimese armastamine,
mis peavad olema tasakaalus.
Sealt alates ongi need kaks olnud paremas tasakaalus,
kuigi eks aegajalt ikka veel arutletakse selle üle,
kui paigas see tasakaal siis on.
Kuid seda on tore näha, et üks ei kao teise varju ära.
See on kindlasti seotud ka selle igavikulise teemaga,
kus lõplikke vastuseid pole olemas.
Kuid sa mainisid, et misjonitöö suund
on liikunud rohkem Lõuna poolt Põhja poole
ja on aktiivsem just seal Lõuna pool.
Mida me eurooplastena selles olukorras tegema peaks,
olles nüüd sel poolel, kus misjonitöö on pisut taandumas?
Kas me kristlastena saaks selles osas midagi ette võtta?
Julgeksin öelda, et Euroopa on vaimses mõttes hetkel
ühes pimedamas seisus.
Kui vaadata uurimusi erinevate mandrite kohta
ja selle kohta, kui palju neis on inimesi, kes ütlevad,
et nad tõesti tunnevad Jeesust kui oma isiklikku Päästjat,
siis Euroopas on selleks määraks 2,5% inimestest.
Samas kui Aasias on see näit 3,5%.
Endine misjoni sihtkoht eurooplastele on paremas seisus kui nad ise.
Ja need näidud tõusevad veelgi, kui minna Aafrikasse,
Ladina-Ameerikasse ja ka Põhja-Ameerikasse.
Nii et Euroopa vaimne olukord on üsna kriitiline
ja sellele tuleks tähelepanu pöörata.
See kõik on kuidagi jäänud üleüldise kristliku pitseri alla,
kuid vanemad kogudused on kaotamas oma liikmeskonda
ja sisuliselt ainsad kasvavad kogudused Euroopas
on nelipühi- ja karismaatilised kogudused.
Kuid isegi, et nii on, on meil siiski suur väljakutse,
et ka meie mandril võiks igaüks kuulda evangeeliumi
ja kuulda seda isiklikul moel.
Kus seda innustust leida?
Nii nende rahvaste jaoks, kelleni pole veel üldse jõutud,
kui meie endi - eurooplaste jaoks.
Kust leida selleks indu?
Usun, et see pole muudmoodi võimalik,
kui et see tuleb taaskord leida Jumala Sõnast.
Ühtlasi peavad kogudused leidma uuesti üles põhjuse,
miks nad üldse eksisteerivad?
On ju kogudus mõeldud misjonitöö tarvis,
sest ütles ju Jeesus isegi oma jüngritele,
et kui Püha Vaim langeb nende üle, peavad nad olema Tema tunnistajad
Jeruusalemmas, Samaarias ja kogu maailma lõpuni.
See oli aluseks tervele kogudusele, mis Jeruusalemmast alguse sai.
Kuid misjonimeelsus ja alus on paljudes kogudustes ununenud.
Nii Euroopas kui mujal maailmaski.
Selle uuesti leidmine Jumala Sõnast on üks oluline teema.
Lihtsalt innustamine kestab vaid lühikest aega,
kuid kui inimesed leiavad Jumala Sõnast need juured,
siis sellest sünnib midagi püsivat ja kestvat.
Millisena sa näed misjonitöö tulevikku,
vaadates neid erinevaid liine praegu?
Seda, kuidas aafriklased liiguvad ja kuidas üldse üldine liikumine on.
Mida sa ennustad - mis siin ilmas saab sündima
ja kust neid valguskiiri võiks tõusta?
No tahaks loota, et neid valguskiiri tõuseb me enda mandriltki rohkem,
kuid kindlasti tõuseb neid praegu Lõuna- ja Ladina-Ameerikast, Aasiast
ja ka Aafrikast.
Aafrika on ehk küll eelpool nimetatud maadest veidi maas
kuid sealgi on asjad tõusujoones.
Ühe näitena kasvõi seegi,
et selle aasta lõpus plaanitakse seal esimest nelipühlaste misjonikongressi.
See on ka kui omaette verstapost,
et see manner on tõusmas ja ühes uues hoos edasi liikumas.
Seal on palju ressursse ja küsimus ei ole esmalt üldse rahas,
vaid pigem nägemuses misjonitööst.
Nii et Aafrikaski on rahalisi ressursse, kui vaid prioriteedid paika saaks.
Sa oled teinud koostööd erinevate kirikkondadega,
edendades kristlikku koostööd.
Kas ka selles võiks peituda misjonitöö saladus,
või oleks targem, et igaüks toimetab oma marjamaal?
Koostöö on absoluutselt vajalik
ja üks hea näide sellest on näiteks Piibli tõlkimise vallast.
Ühtlasi tehakse koostööd rahvaste vallas,
kelleni veel pole jõutud.
Ehk siis on erinevaid rahvusvahelisi meeskondi,
kes lähevad taoliste rahvaste juurde.
Nii et positiivseid näiteid on.
Kui aga mõelda sellele, kus ma isiklikult olen kaasas olnud,
siis olgu näiteks toodud Albaania avanemine 90'ndatel.
Me ei läinud sinna kui omavahel võistlejad,
vaid kui koostöö tegijad.
Meil oli 70 evangeelset misjoniühingut kes tegid seal omavahel koostööd.
Olin ise kaasas esimestel nõupidamistel,
kus arutati, kuidas seda tööd käivitada,
kuna kõik algas ju nullist.
Oli tore näha, kuidas otsustati vältida varasemaid vigu
ja mitte minna misjonipõllule kui omavahel võistlema,
vaid seekord otsustati moodustada ühisrinne,
mis toimib seal veel tänapäevalgi.
Jah, baptistid, nelipühilased jt. on küll eristatavad,
kuid samas valitseb seal siiski ka see ühisrinne.
Küsiksin veel lõpetuseks lühidalt, millest sa unistad?
Unistan sellest,
et see misjoniülesanne saaks tõesti lõpule viidud
ja et ka iga kogudus mõistaks oma olemasolu peamist põhjust -
seda, et kogudus eksisteerib misjonikäsu täitmiseks ka lõpuajal.
Aitäh selle intervjuu eest, Arto Hämäläinen!
Soovin sulle palju õnnistusi
ja et su õpetussõnad innustaksid nii kogudusi kui üksikisikuid
leidma oma eesmärgi.
- Aitäh!
Tõlge: Anne-Ly Raukas