Hei ja tervetuloa!
Nimeni on Risto Huvila.
Minulla on erityinen studiovieras.
Hän on Jerusalemista.
Hän on messiaanisen heprealaisen koulun rehtori ja johtaja.
Koulun nimi on Makor haTikva.
Cookie Schwaeber-Issanin, kiitos, että liityit seuraani TV7:lle. - Tämä on ilo.
Mahtavaa, että olet taas Suomessa.
Onko tämä toinen vai kolmas kerta? - Olen täällä nyt kolmatta kertaa.
On aina kiva tulla tänne.
Mikä toi sinut tänne?
Suomalaiset rakastavat Israelia.
He ovat päättäneet olla osa kouluamme tukemalla sitä.
Koulumme toimii yksityishenkilöiden lahjoitusten varassa.
Monet suomalaiset uskovat haluavat osallistua siihen.
Ennen kuin siirrymme puhumaan koulusta, -
haluaisin kuulla elämäntarinasi.
Olen kuullut sen ainakin osittain, -
mutta se kannattaa kuunnella uudelleen.
Ja että myös katsojat kuulevat, kuka sinä olet ja miksi päädyit Jerusalemiin.
Synnyit New Yorkissa. Kerro siitä.
Synnyin New Yorkissa. Vartuin Brooklynissa ja Queensissä.
Olen aina rakastanut Israelia ja nähnyt itseni asumassa vielä joskus siellä.
Niinpä se oli suunnitelmani.
Myöhemmin sitten menin naimisiin.
Mieheni kanssa aloimme puhua siitä, milloin haluaisimme muuttaa Israeliin.
Se oli noin vuosi 1993.
Synnyit juutalaisperheeseen. - Aivan.
Se ei ollut tavallinen juutalaisperhe. Se oli hieman erilainen.
Vanhempani tulivat uskoon, kun olin lapsi.
Vartuin uskoen, että Jeshua on Messias.
Millaista siihen aikaan oli elää juutalaisyhteisössä -
hieman erilaisena, messiaanisena juutalaisena?
Se on hassua, koska Brooklynissa melkein jokainen oli juutalainen.
Oli monia holokaustista selviytyneitä, toisen maailmansodan jälkeen tulleita.
Muistan jo lapsuudestani erään tietyn miehen, -
joka tuli kotiimme pitämään raamattutunteja.
Hän oli ollut Varsovan getossa. Hän oli juutalainen uskova.
Hän kutsui kaikki juutalaiset naapurit.
Muistan lapsuudestani, että olohuoneemme oli täynnä juutalaisia, -
jotka kokoontuivat kuuntelemaan Messiaasta.
Kiintoisaa. Sitten menitte naimisiin. Suunnittelitte Israeliin muuttamista.
Mitä tapahtui?
Muutimme Israeliin v. 1993. Saimme kansalaisuuden. Ostimme talon.
Suunnitelmamme oli palata New Yorkiin myymään talomme.
Poikamme oli menossa naimisiin. Kun saimme talon myytyä, -
Herra otti äkillisesti, odottamatta mieheni luokseen.
Yhtäkkiä suunnitelma olikin, että muutan yksin.
En ollut varma, pystyisinkö.
Mutta Jumalalla oli suuri suunnitelma, josta minulla ei ollut aavistustakaan.
Sitten muutit Israeliin. - Niin. Muutin Israeliin yksin.
Ja Jumala lähetti avukseni monia ihmisiä heti sinne saavuttuani.
Olitte siis yhdessä miehesi kanssa ostaneet juuri talon ja auton.
Ja kaikki oli valmiina muuttoa varten.
Niin. Se oli mielenkiintoista, koska teimme kaikki valmistelut yhdessä.
Tuskin ilman häntä olisin pystynyt siihen.
Kun viimeinenkin asia oli hoidettu, silloin Herra otti hänet. Siltä tuntui.
Sillä hetkellä kaikki oli valmista. Menen vain koneeseen ja muutan.
Miltä tuntui lentää Israeliin yksin?
Tuntui aika musertavalta.
Olin menossa maahan, josta olin aina unelmoinut, -
mutta sisälläni ei ollut mitään annettavaa kenellekään.
Tuntui kuin kaikki olisi riistetty. Kuin olisin Jumalan hylkäämä.
Mutta et ollut.
En. Jo lentokoneessa...
Hepreanopettajani vanhemmat olivat samalla lennolla.
He näkivät minut ja kutsuivat minut kotiinsa heti laskeuduttuamme.
He varmistivat alusta asti, etten jäisi yksin.
Ennen kuin aloit työskennellä koulussa, kului muutama vuosi.
Millaista elämäsi oli sinä aikana?
Kun saavuin talooni Jerusalemissa, kutsuin muutamia israelilaisia ystäviä.
Olin tutustunut heihin New Yorkissa vuosia aiemmin.
He asuivat kibbutsilla. He pyysivät minua retkelle kibbutsin kanssa.
Tapasin siellä miehen, jota Herra oli ilmeisesti valmistellut minua varten.
Hän ei ollut uskova tavatessamme.
Mutta hän vietti aikaa monien ystävien kanssa, luki kirjoja ja keskusteli.
Niin hän aikanaan tuli Messiaan uskoon. Menimme naimisiin.
Muutin asumaan hänen kibbutsilleen.
He pyysivät, alkaisinko opettaa englantia lapsille kibbutsin koulussa.
Niin päädyin koulutusalalle.
Miten pitkään olit kibbutsilla?
Montako vuotta?
Olin kibbutsin jäsen viisi vuotta.
Menneinä vuosina, 1970-luvulla, -
monet suomalaiset menivät töihin kibbutseille.
Itse en tunne asiaa kovin hyvin. Millaista elämä on kibbutsilla?
Se oli ihanaa. Se oli erilaista verrattuna siihen, mihin olin tottunut.
Elämä oli hyvin yhteisöllistä. Emme sentään asuneet samassa talossa, -
mutta olimme aina yhdessä, teimme aina töitä yhdessä -
ja söimme aina yhdessä. Meillä oli yksi yhteinen ruokasali.
Minulle siinä kohdassa elämääni... Ainoa poikamme oli mennyt naimisiin.
Äidinvelvollisuudet olivat vähentyneet. Mieheni oli kuollut.
Koin kuin olisin menettänyt perheeni.
Näistä ihmisistä muodostui minulle vahvasti perhe.
Heistä tuli minulle tukiverkosto, joka oli todellakin Jumalan lahja.
Montako ihmistä teitä oli yhteensä, yhteisillä aterioilla?
Kibbutsilla oli yhteensä noin 350 ihmistä.
Vastaako se kibbutsin keskimääräistä kokoa?
Saattaa vastata. Tietysti on isompia ja pienempiä kibbutseja.
Meidän kibbutsimme vastasi kooltaan keskivertoa.
Se on tavallaan oma yhteisönsä. Teillä oli omat koulut ja klinikat.
Itse asiassa meillä oli yksi yhteinen koulu ympäröivien kibbutsien kanssa.
Koulussamme oli noin 600 lasta -
kahdestatoista lähikibbutsista.
Opetellaanpa hieman kieliä. Kibbutsim on monikko sanasta kibbuts. - Aivan.
Selvä. Kiitos. Kibbutsim. Katsojat muistavat nyt, että se on monikko.
Jatka vain.
Siellä aloin opettaa englantia ja tutustuin koulutusalaan.
Minusta oli ihanaa työskennellä lasten kanssa. Rakastin sitä.
Minkä ikäisiä he olivat? - Aluksi opetin 4.―6.-luokkalaisia.
Mutta tuutoroin myös yläkoulu- ja lukioikäisiä.
Tuutoroin myös aikuisia, jotka opiskelivat korkeakoulussa.
Olen opettanut englantia kaikille ikäryhmille.
Elämäsi muuttui varsin erilaiseksi verrattuna elämään Yhdysvalloissa.
Olit työskennellyt siellä lakifirmoissa.
Nyt sinusta tuli vähitellen opettaja. Millainen oli se muutos?
Se oli hyvin erilaista.
Työkseni toimin neuvottelijana tapaturmatapauksissa Kaliforniassa.
Olin työskennellyt henkilövahinkolaki- alalla 23 vuotta.
Työskentelin aina aikuisten parissa. Nyt vietin päivät lasten parissa.
Millaista se oli? - Tuntui kuin minut olisi tarkoitettu tekemään sitä.
Nautin työstä lasten parissa. He viihtyivät kanssani.
Se oli erilainen, mutta tervetullut muutos.
Minkälaisissa tehtävissä aviomiehesi Itsik työskenteli kibbutsilla?
Hän oli kirjanpitäjä. Hän työskenteli kibbutsilla teollisuusalalla.
Siellä oli vesileikkauksen erikoisliike.
He leikkasivat ja toimittivat panssarivaunujen osia armeijalle -
ja muuta vastaavaa.
Hän toimi johtotehtävissä ja hoiti firman talouspuolta.
Sitten muutitte Tel Aviviin.
Loppujen lopuksi päätimme lähteä.
Meitä pyydettiin mukaan hengelliseen työhön vuonna 1999.
Teimme sitä, minä tein sitä seitsemän vuotta. Itsik työskentelee siellä yhä.
Hän on palvelujärjestön talousjohtaja.
Miten päädyitte Makor haTikvaan?
Luovuin palvelujärjestön työstä, -
koska minun piti huolehtia vanhemmistani, -
jotka molemmat olivat vanhoja ja sairaita.
Matkustin Amerikan ja Israelin väliä. Siihen aikaan annoin yksityistunteja.
Se antoi joustavuutta matkustaa mantereiden väliä.
Vanhempani kuolivat aivan peräkkäin.
Heidän kuolemansa jälkeen selailin yhtenä päivänä internetiä.
Näin Jerusalemin messiaanisen koulun rehtorin työpaikkailmoituksen.
Pätevyysvaatimukset vastasivat tarkalleen osaamistani.
Lähetin työhakemuksen huvin vuoksi. Yllätyksekseni he valitsivat minut.
Milloin aloitit siellä? - Lokakuussa 2009.
Selvä. Millainen koulu oli?
Tiesitkö mihin olit menossa?
En oikeastaan ollut edes tiennyt koulun olemassaolosta. Se oli uutta.
Saapuessani selvisi, että koulu oli huonossa kunnossa.
Opettajat eivät olleet saaneet palkkaa kolmeen kuukauteen. Paikka rapistui.
Asiat eivät olleet hyvässä jamassa.
Eikö siitä kerrottu työhaastattelussa? - Ei kerrottu.
Tuskinpa se olisi muuttanut mitään. Tiesin ottavani vastaan haasteen.
En ollut enää kauhean nuori.
Silti ajattelin, että tästä tulee elämäni suurin haaste -
luultavasti joka tasolla. Raha-asiat eivät huolettaneet minua.
Tiesin osaavani hankkia rahaa.
Kun aloitin työn ja selvisi, ettei rahaa ole, tajusin, että tästä tulee haaste.
Sinulle selvisi vasta kun olit aloittanut työn, ettei rahaa ollut.
Että palkat olivat kolme kuukautta rästissä. - Niin. Opettajia kävi sääli.
Mikä aloitus! - Aivan. Aloin vain rukoilla -
ja etsiä Herraa. Pyysin siunausta koululle, joka vaikutti kuolleelta.
Se oli miltei samanlaisessa tilassa kuin minä saapuessani Israeliin.
Jumala oli siunannut minua monin tavoin elämäni aikana.
Ajattelin, miksei Jumala voisi tehdä samoin koulullekin.
Hän alkoi tehdä samaa koululle.
Jumala oli antanut minulle sananpaikan, lupauksen.
Se oli Jes. 61 (engl.): -
"Maksan palkkanne ajallaan ja täysimääräisesti."
Otin omakseni tuon sananpaikan ja uskoin Jumalan muuttavan asiat.
Olemme sen jälkeen aina pystyneet maksamaan palkat. Siitä on 7 vuotta.
Aina ajallaan ja täysimääräisesti. - Aina.
Millainen koulu se on?
Miten messiaaninen koulu poikkeaa sekulaarista israelilaisesta koulusta?
Koulumme ilmapiiri on hyvin erilainen.
Meillä ei ole väkivaltaa, kiroilemista eikä kiusaamista.
Jos niitä esiintyykin, puutumme asiaan välittömästi.
Oppilaat tietävät olevansa tilivelvollisia.
Tietääkseni näin ei ole laita nykyään monessakaan koulussa.
Pelkästään jo ilmapiiri on paljon rauhallisempi.
Koulumme kaikki oppilaat ovat uskovista perheistä.
He todella tietävät, mitä heiltä odotetaan.
Tavallisesti aloitamme päivän rukouksella.
Se määrää loppupäivän sävelen.
Lapset ymmärtävät Jumalan säännöt, -
kun ne selitetään heille nuorella iällä.
Montako oppilasta ja opettajaa koulussa on? - Työntekijöitä on n. 20.
Luvussa ovat mukana muutkin kuin opettajat.
Opettajia on viitisentoista, jotkut osa-aikaisia, jotkut kokoaikaisia.
Tänä vuonna oppilaita on luultavasti alle 80.
Toivomme, että ensi vuonna oppilaita on sata.
Muistelen sitä, kun vierailin koulussa syyskuussa.
Sain olla mukana aamurukouksessa lasten kanssa.
Sain viettää aikaa sinun, oppilaiden ja opettajien kanssa.
Olen myös ollut -
Espoon kristillisen koulun johtokunnassa.
Ymmärrän siis hieman, mistä on kyse.
Koulunne sijaitsee aivan Jerusalemin ytimessä.
Muistaakseni kadunnimi on Profeettojenkatu. - Aivan.
Onko se siis profeetallinen merkki?
Ainakin minä koin, että se on oikealla kadulla. - Niin on.
Kouluumme tulee maahanmuuttajaperheiden lapsia -
koko ajan. Kotimaahansa palaavien uskovien lapsia.
Raamatussa on profetoitu, että Jumala tuo kansansa kotiin.
On ironista, että koulumme osoite on Profeettojenkatu.
Uskon, että koulumme on siinä mielessä erittäin profeetallinen.
Lapset tulevat tuhansien vuosien hajallaan asumisen jälkeen.
10―15 vuotta sitten ihmiset eivät näin paljon ajatelleet Israeliin muuttamista.
Nyt suuntaus on sellainen, -
että joka kesä tulee iso ryhmä uusia ihmisiä Amerikasta tai Euroopasta.
He haluavat lapsensa messiaaniseen kouluun.
Olemme innoissamme siitä.
Opetamme heille hepreaa hyvin systemaattisella tavalla.
Sellaista ei ole muissa kouluissa.
Niissä uusi maahanmuuttaja vain kuuntelee ensimmäisen vuoden.
Niissä ei opeteta systemaattisesti. Meillä opetetaan.
Näimme, että näin tulee tapahtumaan. Halusimme olla valmiit.
Palataan sekulaarin ja messiaanisen koulun eroavaisuuksiin.
Puhuit koulun hengellisestä ilmapiiristä. Entäpä kouluaineet?
Onko oppisuunnitelma sama?
Oppisuunnitelma on sama. Käytämme samoja kirjoja.
Meillä on samat kouluaineet.
Niiden lisäksi opetamme Uutta testamenttia. Se on ainoa ero.
Kouluaineet, tuntimäärät ja oikeastaan kaikki muukin on samaa.
Kun oppilaat lähtevät koulustamme lukioikäisinä, -
siirtyminen seuraavaan vaiheeseen, lukioon, on helppoa, -
sillä he ovat opiskelleet samanlaisia asioita.
Yksi ero, josta sain kuulla, on se, -
että te ette nauti samoista eduista, joita muut koulut saavat ministeriöltä.
Toimitte täysin siis yksityisten lahjoitusten varassa. - Totta.
Aivan kuten Suomessa, jokaisen lapsen kuuluisi saada tietty summa -
ministeriöltä kuukautta kohden koulutukseen.
Mutta koska koulumme on messiaaninen -
ja emme ole Israelin valtion hyväksymä, emme saa rahoitusta.
Olemme olemassa sen ansiosta, -
että ihmiset uskovat messiaanisen koulun näkyyn ja aatteeseen -
Jerusalemin sydämessä. Muuten työmme ei olisi mahdollista.
Millaisena näet koulun tulevaisuuden?
Millainen vaikutus sillä on tai tulee olemaan -
Israelissa?
Monet oppilaistamme, jotka ovat jatkaneet lukioon, -
ovat jo vaikuttaneet paljon lukioissa.
Opettajat ja jopa rehtori ovat antaneet palautetta -
pedagogiastamme vastaavalle, -
että oppilaamme todella erottuvat edukseen -
käytöksellään, puheellaan, vaatteillaan. Kaikki heissä -
on tasolla, joka on paljon muita oppilaita korkeampi.
Se huomataan.
Joskus opettajat ovat pyytäneet heitä seisomaan luokan edessä -
ja selittämään, keitä he ovat ja miksi he uskovat niin kuin he uskovat.
Se itsessään on todistus sen puolesta, mitä olemme tehneet, -
mikä on heidän taustansa, miten he ovat erilaisia -
ja miten se vaikuttaa yhteiskunnassa.
Ihmiset huomaavat. Olemme olleet luokkaretkillä.
Israelissa luokkaretkillä pitää olla mukana aseistettu vartija. Se on laki.
Olin kerran mukana retkellä. Vartija sanoi minulle: -
"Vau! Onpa harmi, ettei ollut Makor haTikvaa, kun kävin kouluja."
Hän huomasi, että lapset käyttäytyivät hyvin ja olivat ystävällisiä.
Heissä on ystävällisyyttä, jota ei ole olemassa muualla yhteiskunnassa.
Nykyaikana lapset aikuistuvat aivan liian varhain.
He menettävät viattomuutensa. Meidän lapsillamme se säilyy, -
sillä heillä on suhde Jumalan kanssa.
He haluavat elää Häntä varten. Osa siitä on sydämen varjelemista.
Ei altistu muille asioille, joita on muissa kouluissa.
Miten messiaaninen lapsi otetaan vastaan maalliseen lukioon?
Jos vertaat vuosia Brooklynissa ja nyt Jerusalemissa, -
ovatko ajat muuttuneet?
Ajat ovat varmasti muuttuneet.
Sanoisin, että kun lapset lähtevät meiltä, heidän uskonsa on vahva.
He pystyvät tekemään valintoja, jotka ovat Jumalan mielen mukaisia.
Se pitää sisällään, millaista musiikkia he kuuntelevat -
tai miten he käyttäytyvät.
He kestävät paremmin ryhmäpainetta, koska he ovat viettäneet aikaa meillä.
Koulumme auttaa heitä valmistautumaan siihen.
Kun he menevät armeijaan... Jotkut oppilaistamme ovat jo armeijassa.
He toimivat todella esimerkkinä muille.
Jopa heidän esimiehensä huomaavat, että he ovat esimerkillisiä.
Se on valtava todistus, että koulu antaa hyvät eväät elämälle Israelissa -
ja auttaa heitä loistamaan. Ihmiset huomaavat, että he ovat erilaisia.
Jos on messiaaninen lapsi, -
saatetaanko häntä kiusata sen takia sekulaarissa koulussa -
tai armeijassa?
Tunnen yhden lapsen, joka siirtyi koulustamme muualle.
Siellä muut oppilaat katselivat välitunnilla pornoa.
Hän ei halunnut.
Muut kiusasivat häntä ja nimittelivät homoksi.
Sellaista on pitkälti meneillään sekulaareissa kouluissa.
Ellei joku tee samoja asioita kuin muut, häntä pidetään omituisena.
Se oli hänelle rankkaa, ikävä kyllä.
Mutta messiaanisten uskovien määrä kasvaa Israelissa.
Se ei ole enää pieni, harvinainen lahko -
vaan kukoistava ihmisryhmä.
Israelissa on arviolta 15 000 messiaanista juutalaista.
Luultavasti luku kasvaa nopeasti, koska uusia maahanmuuttajia tulee.
Viime vuosina on tullut todella paljon uusia maahanmuuttajia.
Lisää on odotettavissa. En yllättyisi, vaikka luku hipoisi pian 20 000:ta.
Mutta ehdottomasti olemme voima, joka tunnetaan.
Monet sotilaat ovat sanoneet, että heidän osastossaan on messiaanisia.
Meillä on hyvät työpaikat. Olemme lakia noudattavia kansalaisia.
Me arvostamme kulttuuriamme ja tuemme Israelin valtiota.
Pidämme itseämme yhtä juutalaisina kuin kaikkia muitakin.
Ohjelma-aikaa on jäljellä minuutti.
Mitä odotat -
meiltä kristityiltä Suomessa ja Euroopassa?
Mitä voisimme tehdä?
Keskustelimme autossa.
Mainitsit raamatunpaikan Psalmista 137.
"Jos minä unhotan sinut, Jerusalem, niin unhota sinä minun oikea käteni."
Jokaisen tosi uskovan Suomessa pitäisi muistaa Jerusalem.
Sen pitäisi olla heidän rukouksensa joka päivä.
Psalmissa 122 kehotetaan rukoilemaan rauhaa Jerusalemille.
Uskon, että suomalaiset voivat osallistua Israelin siunaamiseen.
He voivat tehdä sen auttamalla kouluamme.
Näin he voivat satsata tulevaan sukupolveen. Sitä toivoisin.
Kiitos, Cookie.
Jos haluat olla mukana Makor haTikvan koulun työssä, -
mene internetiin -
osoitteeseen makorhatikvah.org
Sieltä saa lisätietoa koulusta.
Kiitos seurasta! Jumalan siunausta!
Suomennos: Marianne Tenetz