SAMTAL Heli Ahvenainen-Saaristo
När frid som en flod -
följer mig var jag än går.
När sorgernas vågor mig når.
Vad än med mig sker -
så vet jag ändå: Allt är väl.
Jag har frid i min själ.
Jag har frid -
i min själ.
Allt är väl.
Jag har frid -
i min själ.
Välkommen till "Samtal" programmet. Musik har en läkande inverkan.
I synnerhet när den Helige Ande är med.
Musikambassadören Heli Ahvenainen- Saaristo förde hopp till Rwanda -
till offren för folkmordet som skedde för 20 år sedan.
Varmt välkommen Heli Ahvenainen- Saaristo! Du är pianolärare.
- Det stämmer. - Det är trevligt att ha dig här.
Det var via den kristna internationella musikföreningen -
Crescendo du åkte till Rwanda där man hade detta hemska folkmord.
Hur kändes det att få en inbjudan att åka till Rwanda?
- Min första tanke var: "Skulle då jag åka till Rwanda!"
Det var en fullständig överraskning för mig som aldrig besökt Afrika.
Jag kunde inte heller förknippa pianot med deras kultur -
och att där ha pianoundervisning kändes märkligt.
Jag tänkte att det här verkar vara alltför svårt för mig.
Det är intressant men det går vida utanför min bekvämlighetszon.
Kan detta verkligen vara min plats?
Visst bad jag och tog reda på hurdan läget var där -
innan jag på allvar började fundera på saken -
men så öppnades dörrar och allting såg ut att ordna sig.
Jag fick frid och kände att det var -
en otroligt överraskande dörr som Gud öppnat.
- Wau! Du gick genom dörren, steg på flyget och åkte iväg.
Blev Afrika en överraskning för dig?
Du kanske hade bildat dig någon uppfattning?
- Jag hade hört att Rwanda ändå på många sätt är -
ett ganska välfungerande afrikansk land -
och vi skulle till huvudstaden så jag hade en slags uppfattning -
men visst blev det en överraskning för mig att -
det mera var som en liten by. En liten del av -
centrum såg ut som en vanlig europeisk huvudstad.
Den allmänna bilden av livet där -
var förvisso totalt annorlunda.
Människorna däremot upplevde jag genast som helt betagande.
- De var en positiv överraskning? - Ja, de var så hjärtliga.
Jag tänkte: "Kan de verkligen ha haft dessa -
fruktansvärda upplevelser tidigare i sina liv?"
Vi hade ändå när vi musicerade tillsammans -
ofta väldigt glada stunder.
- En flicka, eller ung kvinna, som du träffade -
hade en speciellt traumatisk bakgrund, vill du berätta om henne?
- Ja, de hade nästan alla liknande traumatiska upplevelser.
De som deltog i kören var ungefär -
23-25 år gamla och var alltså varit barn då.
Denise var tre år när folkmordet skedde.
Mödrarna bär ofta barnen på ryggen och hon hade burits så -
och lämnats kvar på ryggen när båda föräldrarna mördades.
Som genom ett under kom några människor och -
räddade henne och tog hand om henne.
Hon berättade att man sedan lämnade henne och -
några andra i sin tur tog hand om henne.
Hon har ändå klarat sig till vuxen ålder men kunde berätta -
om mycket svåra, traumatiska upplevelser som påverkar henne.
Hon var med i körprojektet och det var underbart att se hur musiken -
och våra gemensamma stunder gladde henne.
Hon var verkligen glad över att få vara med i detta projekt.
Vi bad tillsammans när vi träffades och upplevde -
starkt att Gud ville sköta om dessa unga, underbara människor.
Ge hopp och uppmuntran genom musiken och gemenskapen.
- Du sa att det var många som hade liknande trauman bakom sig.
Hur var det att träffa dem när du först hade hört om -
folkmordet, sedan träffat dem som upplevt det. Kände du dig liten?
- Jag tror att jag redan innan jag kom dit -
ville säga till Gud att jag vet att jag inte mänskligt sett -
har någonting att ge dem för jag vet att deras bakgrund -
är så totalt annorlunda än min. Jag bad att Gud skulle -
beröra mig med sin kärlek och om möjligt låta mig förmedla den.
Jag visste att jag inte själv kunde göra något.
Denna hjälplöshet upplevde jag där.
Samtidigt visste jag att om Gud kallar mig så utrustar Han mig med.
Jag är verkligen tacksam för att jag fick uppleva det.
Vi hade en underbart varm och hjärtlig gemenskap -
såväl med de små föräldralösa barnen som jag fick arbeta och -
hålla söndagsskola med som med de unga vuxna.
- I huvudstaden, Kigali, finns landets enda musikskola.
Det är en kristen musikskola. Vad gjorde ni där i praktiken?
- Till min uppgift hörde dels att sköta om körprojektet -
där unga vuxna från olika församlingar fick tonbildning av -
Tiina Sinkkunen från nationaloperan som var med på resan.
Jag ackompanjerade, undervisade sångarna och övade stämmorna.
Bland annat var Finlandia av Sibelius ett verk som vi övade -
och uppförde i fyra stämmor på konserten.
- Hur togs detta emot? - Vi berättade litet om vår egen -
musikhistoria och även om Sibelius.
Vi berättade under vilka förhållanden Finlandia komponerats.
Hur det har haft betydelse för den finska nationella identiteten -
genom att uppmuntra och ge -
ett gott budskap till vår nation. Vi ville berätta om bakgrunden.
- Ni fann en gemensam nämnare. - Ja, även vi har tunga perioder -
och inbördeskrig i historien. Förvånansvärt lätt -
fann vi genklang i de här människornas hjärtan.
De sjöng verkligen den engelska andliga versionen från hjärtat -
den där man prisar Guds storhet. Det var en oerhört fin konsert.
- Du nämnde att du hade två uppgifter där.
- Min andra uppgift var pianoundervisning.
Jag undervisade de föräldralösa barnen två gånger i veckan.
En del går på gitarrlektioner andra spelar piano eller blockflöjt.
Jag undervisade alltså pianoeleverna.
Det gällde grunderna i att läsa noter och pianoteknik.
Sedan hade jag längre hunna elever och lärare från orten som -
fick undervisning i piano för att sedan undervisa de små.
Det var verkligen intressant. Plötsligt kom det en som -
spelade Chopins Es-dur Nocturne. Det var helt underbart att höra.
Även om den kulturella bakgrunden är fullständigt olik vår så fanns -
musikalitet i rikt mått och eleven hade tillägnat sig musiken väl.
Musiken är ett universellt språk. - Musiken förenade två kulturer -
men på vilket sätt skiljde sig undervisningen i Afrika -
från undervisningen i Finland?
- Jag tog mera i beaktande den grundläggande undervisningen -
gav den mera tid och omfång för jag visste -
att de t.ex. inte är så bekanta med sonater.
De har inte samma kunskap om detta som jag vet att elever har hos oss.
Basundervisningen då det gäller musik är annorlunda där.
Musikens främsta uppgift är att beröra och därför -
kan man säga att de viktigaste ingredienserna är desamma -
men vi ville lära ut grunden till det tekniska kunnandet -
så mycket som möjligt under den tid vi hade på oss.
De var underbart motiverade elever som sög till sig undervisningen.
Det var en glädje att undervisa där.
De var mycket öppna och rara unga människor.
- Musikskolans rektor hade med knapp nöd blivit räddad undan mord.
- Ja, jag måste först säga att det var intressant att se och jag -
beundrade det sätt på vilket han leder skolan.
Han är en bönens man som verkligen vill föra fram allt i bön.
Det är en hjärteangelägenhet för hans räddning var ett under.
Det var ute med honom för mördaren hade honom fast -
och det var fråga om sekunder för honom -
när det plötsligt hördes ljudet av en grupp människor som kom.
Mördaren lämnade honom då ifred och gick till de andra.
Rektorn var då 23 år gammal.
- Bad rektorn i det ögonblicket?
- Han hade säkert bett länge för han hade flytt till annan ort.
Hans hem hade blivit bränt och han försökte nu -
gömma sig. Han bad: "Gud, om Du räddar mig -
så vill jag ge hela mitt liv till Dig och till att tjäna Rwanda."
Gud har verkligen haft en klar och tydlig uppgift för honom.
Nu tjänar han Rwanda i tillit till Gud. Det var gripande att se.
- Gud tog fasta på hans löfte och gav honom en uppgift.
Du berättade om den ena flickans trauma men -
hur såg man annars hos offren och körmedlemmarna -
efterverkningen av folkmordet i deras liv?
- Jag måste säga att när jag såg på -
körmedlemmarna kunde jag se att bland dem fanns -
en del unga vuxna som inte alls kunde le.
Blicken var närmast uttryckslös.
Det var glädjande att se mot slutet av projektet -
hur de log så smått.
Man kan se på människornas yttre gestalt att de bär på djupa sår.
Naturligtvis bär de på sår -
men musiken lyser upp. När man pratade med dem öppnade de sig -
och berättade om sina trauman och svårigheter.
- Även om musiken i sig själv är glädjande -
brukade ni också prata och be. Vad gjorde ni annat för att stödja dem?
Vi var tre kvinnor med på resan. En var Crescendos ledare Airi Rink.
Hon höll bibelstudier för de unga vuxna.
Vi hade också gemensamma stunder då vi bad och musicerade.
Airi höll bibelstudier om hur Gud vill hela -
även svåra saker som tynger våra hjärtan.
Han vill vårda oss så att vi kan gå vidare i livet och ljuset vinner.
Ljuset kan stråla fram även genom de allra mörkaste minnen.
En gång fick var och en skriva ett brev till Jesus -
där de berättade om de värsta upplevelserna.
Sedan kom de fram med brevet till korset vi ritat -
på tavlan och vi bad tillsammans över det de skrivit.
Det blev konkret och breven var mycket långa.
Människorna skrev och jag tror att Gud fick verka -
på djupet i vars och ens sinne. Det finns situationer -
när mänsklig hjälp inte räcker men Gud som ser hjärtats skrymslen -
är den bäste helaren.
Det var en talande syn.
Ungdomarna var synbart tacksamma och glada på -
alla sätt för dessa gemensamma stunder.
- Du sa att bibelstudier också hör till Crescendos verksamhet.
Fungerar den här organisationen så över hela världen att -
de kommer med musik och Guds Ord? Vilken är deras uppgift?
- Ja, Crescendo är kristna professionella musikers förening.
Man vill stödja kristna konstnärer -
i deras arbete både vad gäller undervisningen och musiken.
De har också internationella biståndsprojekt som detta -
där evangeliet och musiken går hand i hand.
- Upplevde du det som din kallelse att åka dit?
Hur tog du det personligen?
- Jag måste säga att det gjort ett mycket djupt intryck på mig.
Jag tror att Gud har velat uppmana mig att lita mera på Honom.
Han uppmuntrar oss att tro att när Han kallar vill Han också leda oss.
Det är Hans vilja. När vi börjar gå på den vägen vill Han visa -
och säga helt tydligt att: "Hör du, mitt barn, ser du?
På det här sättet här vill Jag stödja och leda dig."
För mig personligen var detta en stor, uppmuntrande -
troserfarenhet och jag kände starkt att -
Gud utrustade mig för uppgiften där.
Jag tror att jag fortsätter på ett sätt eller annat -
och jag är tacksam. Gud överraskade mig fullständigt.
Det skulle säkert ha funnits modigare pianister att skicka -
och skickligare lärare, men jag får ödmjukt och tacksamt konstatera -
att Gud ville ha det så här och jag har fått se att -
i olika situationer har Han varit Hjälparen.
- Kanske du fick något idéfrö att ta med dig hem -
och använda i undervisningen?
- Alldeles säkert. Det har också gett många bra tillfällen -
att vittna när jag berättat om Rwanda för jag vill samtidigt -
berätta om hur Gud beskyddade och hjälpte oss där.
Jag har på detta sätt fått berätta om Guds kraft för många människor.
- Det var speciellt i en situation som ni behövde beskydd.
Ni råkade ut för en olycka eller hur var det?
- Många gånger kunde vi se att vi verkligen fått hjälp men -
värst var det en gång då vi körde till ett barnhem.
Plötsligt när vi körde genom en by -
hoppade ett litet barn fram ur buskarna rakt under vår bil.
Vi hann varken tvärbromsa eller väja.
Bilen slog till barnet så det flög på sidan av vägen. Det var hemskt!
Det var verkligen en mycket uppskakande upplevelse.
Vi konstaterade att barnet snabbt måste föras till sjukhus.
Vi tre vita kvinnor blev alla kvar i byn.
Vi bad och ropade till Gud att Han skulle skydda och hjälpa -
i denna situation som mänskligt sett såg mycket illa ut.
Barnet levde men det såg inte bra ut.
Vi förstod inte varför detta hände. Vi hade ju kommit för att hjälpa.
Hur ska det nu gå?
Snabbt kontaktade vi också förebedjarna i Finland.
Några timmar senare hörde vi från sjukhuset att inga ben brutits -
och att barnet troligen får åka hem på kvällen.
Ett par dagar senare for en från vår grupp -
och hälsade på pojken i hans by.
Jag fick ett leende foto av pojken där det stod att han -
tillfrisknar mycket snabbt. Det var Guds beskydd och underverk.
Änglar höll i barnet och gjorde stöten mjuk.
Risken var stor att barnet skulle ha dött.
Terrängbilen slog i kraftigt.
Gud visade igen att Han är mäktig att beskydda.
Naturligtvis ber vi fortfarande att pojken ska -
tillfriskna helt och vi får höra goda -
nyheter att ingenting livsfarligt -
framkommit senare heller. Han har endast mindre skador.
En situation som denna visade att vi -
hela tiden är i Guds hand -
och vi såg Hans beskydd i den situationen.
Risken fanns också att vi hade krockat med en bil som kom emot.
Viktigast var ändå att barnet klarade sig och mår bra.
- Hur var stämningen överlag i landet?
Hur upplevde du den under resan? Det är nu 20 år sedan folkmordet.
Var det fortfarande ett speciellt känsligt ämne?
- Den 7:e april firade man en nationell minnesdag.
Då börjar alltid en sorgetid i Rwanda.
Nu när man firar jämna år har det varit extra många minneshögtider.
Då påminns människor om sina allra svåraste minnen.
Det för självklart med sig en speciell stämning.
Det har känts viktigt för mig att få skicka personliga meddelanden -
där jag berättat att vi bär dem i bön.
De har svarat att de är oerhört tacksamma för att vi går med dem.
Vi har ordnat stödkonserter för att också på det sättet -
visa att vi verkligen vill vara ett stöd för dem.
Det är en speciellt tung tid i Rwanda.
- Då jag frågade om det finns spänningar i Rwanda berättade du -
att man försöker skapa samstämmighet där.
- Ja, man ser det tydligt och med hjälp av t.ex. musiken -
kan man skapa förtroende människor emellan.
Skolan vill vara ett sammanfogande centrum dit människor -
i olika ålder och från olika bakgrund kan komma.
Sedan förenar musiken och skapar en känsla av gemenskap.
Man strävar efter att hela folket ska känna att -
de alla är rwandier. Alla drar åt samma håll.
- Du berättade om flickan som hade en traumatisk barndom -
och hur du såg henne le i kören.
Hur såg du ungdomarna under din resa få kraft -
från Guds Ord och från musiken? Hur såg du dem förändras?
- Det var ändå glädjen och ljuset -
som lyste i deras ögon när vi sjöng tillsammans t.ex. den -
underbara psalmen "Jag har frid i min själ" -
som de sjöng på avslutningskonserten.
Texten berättar om hur Guds frid kan bo inom oss -
även om de yttre förhållandena är skrämmande.
Den här psalmen har uppkommit under verkligt svåra förhållanden -
men Guds frid övergår allt förstånd -
och jag tror att denna Guds frid kan bo i människors hjärtan -
och bli starkare dag för dag -
när de allt mera önskar -
förtrösta på Hans kraft i sina liv.
Jag tror att gemensamma stunder, gemensam tro och -
andlig musik kan sköta om dem också i framtiden.
- Du tror alltså att det finns hopp för Rwanda?
- Ja, absolut. Det var mitt främsta intryck.
Närhistorien är verkligt dyster och förfärlig, vilket vi såg i -
Memorial Center som vi besökte.
Vi förmådde inte ens se på allt.
Men genom att förtrösta på Gud -
och genom att fortsätta på den väg de nu som nation vill gå -
och bygga upp sitt land -
så tror jag att framtiden ser riktigt ljus ut.
- Tack Heli Ahvenainen-Saaristo.
Gud välsigne ditt arbete och ditt liv.
Vi ber Honom välsigna även Rwanda.
- Det ska vi göra. Tack.
Översättning: Himlen TV7