INTERVJUU HELI AHVENAINEN-SAARISTOGA
Kui Jumala rahu on südames mul
Siis kõlab ka tormide sees
Mu huulil see julgustav, rõõmustav laul:
Mul on hea, mul on hea Jeesuses!
Mul on hea, mul on hea
Mul on hea, mul on hea Jeesuses!
Tere tulemast taas "Intervjuu" saatesse!
Muusikal on tervendav mõju
ja seda eriti veel siis, kui Püha Vaim on kaasas kogu loos.
Muusika saadik Heli Ahvenainen-Saaristo
viis lootust 20 aastat tagasi toimunud Rwanda genotsiidi ohvritele.
Südamest tere tulemast Heli Ahvenainen-Saaristo,
kes sa oled klaveriõpetaja.
Olen.
Nii tore, et tulid jagama oma kogemustest.
Olid rahvusvahelise
kristlike muusikute ühenduse Crescendo saadik Rwandas,
kus 20 aastat tagasi toimus kohutav genotsiid.
Mis tunde see kutse sinna sinus tekitas?
No esimene reaktsioon oli: "Rwandasse? Mina või?"
Ma ei olnud kunagi varem Aafrikas käinud
ja ühtlasi tundus ka üllatav, et seal kusagil õpib keegi klaverit,
keda saaksin minna õpetama.
Nii et, esimese reaktsioonina tundus see liiga suure ettevõtmisena,
mis tundus ka väga põnev,
kuid samas ületas täiega kõik mu mugavustsooni piirid
ja pani seetõttu mõtlema, on see ikka tõesti minu jaoks?
Palvetasin selle pärast, mõtlesin ja esitasin küsimusi,
kaaludes ka läbi turvalisuse küsimused,
enne, kui üldse hakkasin kogu loo peale rohkem mõtlema.
Kuid siis hakkasid uksed avanema ja kõik loksus kuidagi paika.
Nii tuli ka südamesse rohkem rahu.
Ja isegi, et see oli üllatav ning mõistetamatu uks,
oli siiski Jumal avanud selle.
Sa astusid sellest uksest sisse,
astudes lennuki peale ja maandudes Rwandas.
Sa polnud kunagi varem Aafrikas käinud.
Kuidas see maa sind üllatas?
Sul olid kindlasti oma ettekujutused sellest,
mistõttu, kuidas see maa sind üllatas?
Olin kuulnud, et võrreldes teiste Aafrika riikidega
Rwandas asjad sujuvad ja on palju arenguid.
Meile öeldi ka, et me läheme pealinna,
mistõttu see lõi teatud ettekujutuse
ja valmistas sinna saabudes ka suure üllatuse:
"Või et see on siis pealinn?"
Siit pildilt on ka näha,
et tegelikult nägi see rohkem küla moodi välja.
Muidugi oli seal ka oma keskus,
mis nägi rohkem kui Euroopa pealinna moodi välja.
Kuid muus osas oli kogu sealne elu ikka totaalselt teistsugune.
- Samas olid inimesed hästi südamlikud.
Nii et inimesed valmistasid sulle positiivse üllatuse? - Jaa.
Nad olid tõeliselt südamlikud, mis pani ka mõtlema,
kuidas see on võimalik,
kui nende minevikus ja kogemustes on toimunud nii kohutavaid asju?
Kuid ometi olid nad hästi rõõmsad,
mis tuli välja ka meie muusikalistel hetkedel.
Üks neist inimestest, kellega sa kohtusid,
oli noor tüdruk või täna - 20. a. hiljem - juba naine,
kes oli kogenud midagi eriti traumaatilist.
Jaga meiega palun tema lugu.
Neid traumaatilisi kogemusi
oli tegelikult peaaegu kõigil me kooris osalenutel.
Nad olid u. 23-25aastased ehk siis mitte enam lapsed.
Denis oli genotsiidi ajal 3aastane.
Sealsed emad kannavad oma lapsi sageli seljas
ja nii oli ka tema olnud oma ema selja peal.
Ta isa ja ema tapeti, kuid ta jäi ema selja peal ellu.
Mingi ime läbi ühed inimesed päästsid ta,
võttes ta oma hoole alla.
Kuniks jätsid ta maha
ja siis jälle uued inimesed võtsid ta oma hoole alla.
Kuid ometi ta pidas vastu ja sai täiskasvanuks.
Samas jagas ta vägagi traumaatilisi asju,
mis ta elus on toimunud ja mis avaldavad mõju ta elule.
Samas ta osales meie koori projektis ja oli imeline näha,
kui palju see muusika ja pillimäng talle rõõmu valmistasid
ja naeratuse ta suule tõid.
Ta oli tõeliselt õnnelik, et sai olla kaasas selles projektis.
Me palvetasime üheskoos ja kogesime väga selgelt,
kuidas Jumal tahab kanda hoolt nende võrratute noorte inimeste eest,
kinkides neile lootust ja julgustust nende ühiste muusikahetkede kaudu.
Ütlesid, et neid traumaatilisi kogemusi oli paljudel.
Mis tunne oli kohtuda nende inimestega?
Sa olid kuulnud sellest genotsiidist
ja korraga kohtusid inimestega, kes olid selle läbi teinud.
Tundsid sa end sel hetkel ka kui väiksena?
Peab tõdema, et tundsin juba enne sinna jõudmist,
et mul pole inimlikult neile mitte midagi anda,
kuna kogu nende taust ja kogemused
olid nii totaalselt erinevad võrreldes minu eluga.
Seetõttu palusin ka,
et Jumal kingiks minu kaudu ühe armastava puudutuse.
Teadsin, ei iseeneses pole ma selleks võimeline
ja ma kogesin ka teatud sorti abitust.
Kuid samas kogesin sedagi,
et kui Jumal on kutsunud sinna, siis küll Tema ka varustab.
Seetõttu olin ülimalt tänulik selle kogemuse eest
ja see soojus ning südamlikkus, mis neist inimestest kiirgas, oli tohutu
Sain töötada nii väikeste lastekodu lastega,
pidades neile pühapäevakooli,
kui ka noorte täiskasvanutega.
Pealinnas Kigalis on Rwanda ainus muusikakool
ja tegu on kristliku muusikakooliga.
Mida te seal praktiliselt tegite?
Mul oli kaks ülesannet.
1. Kooriprojekt, milles osalesid need noored täiskasvanud
erinevatest kogudusest.
Nad said hääleseade tunde ühelt Soome ooperilauljalt,
kellega koos sellel reisil olime.
Mina aga saatsin neid klaveril
ja õpetasin ka selgeks erineval häälel laulmise.
Sibeliuse "Finlandia" oli üks teoseid, mida me harjutasime,
esitades seda kontserdil neljahäälse koorilauluna.
See oli imeline!
Kuidas nad sellise loo vastu võtsid?
Me tutvustasime neile pisut lähemalt meie maad ja muusikat
ning rääkisime ka Sibeliusest.
Ka sellest, mis ajal "Finlandia" loodi
ja mis samal ajal Soome ajaloos toimus.
Ka sellest, millist tähendust on "Finlandia" omanud soomlaste jaoks
nende identiteedist lähtuvalt.
Kuidas see on meid julgustanud
ja kandnud me rahva jaoks endas head sõnumit.
- Ehk siis, te leidsite selle ühendava lüli?
Just nimelt.
Rääkides meiegi rahva rasketest aegadest ja kodusõjast.
See kõik leidis nende südameis oma kindla vastukaja
ja nad laulsid seda kogu südamest.
Me laulsime seda ingliskeelse vaimuliku teksti põhjal,
kus ülistatakse ka Jumala suurust.
See oli imeline.
Ütlesid, et sul oli kaks ülesannet.
Üks oli see koori juhtimine, aga teine?
Teine oli klaverimängu õpetamine.
Õpetasin nii orbusid, kes käisid 2 x nädalas muusikakoolis
ja kes said õppida seal nii klaverit, kitarri kui flööti.
Mina õpetasin siis klaverit
ja ühtlasi ka pisut noodi tundmist ning tehnilisi võtteid.
Lisaks sellele olid mul ka kohalikud õpilased ja nende õpetajad.
Nii et, andsin neilegi klaveritunde.
Sain sealt väga huvitavaid kogemusi.
Näiteks sellest,
kui üks õpilane mängis puhtalt Chopin'i "Nokturn Es-duuri".
Seda oli lihtsalt imeline kuulda!
Nii et, sõltumata sellest, et me kultuuriline taust on nii erinev,
siis muusikaline and tõuseb seal vägagi imeliselt esile
ja õpilased lähevad täiega selle sisse.
Nii et, muusika on tõesti väga universaalne.
Muusika liitis teist ühte,
kuid mille poolest erines muusika õpetamine Aafrikas
muusika õpetamisega Soomes?
Ma pöörasin rohkem tähelepanu erinevate teemade alustele,
rääkides neist laiemalt ja täpsemalt,
kuna ma teadsin, et kui mängin neile mõnda sonetti,
siis nad oma tausta tõttu ei mõista seda väga.
Nende jaoks see pole nii tuttav teema kui mu Soome õpilaste jaoks,
kuna ka muusika õppimise taust on kahel maal nii erinev.
Kuid kuna muusika peamine ülesanne on puudutada,
siis selle põhikoostisosad on siiski igal pool samad.
Kuid ma püüdsin selle ajaga laduda neile ka tehnilist põhja
ja nad olid vägagi motiveeritud õppima.
Nii et, see oli ühtaegu rõõm kui ka huvitav seal õpetada.
Nad olid väga avatud ja armsad noored.
Selle muusikakooli direktor oli ise pääsenud nibin-nabin tapmisest
Milline oli tema lugu?
Peab tõdema, et ma tõeliselt imetlesin seda,
kuidas ta seda muusikakooli juhtis.
Ta on palvemees
ja palvetab selle eest, et kogu see lugu läheks edasi.
See on täiega ta südameasi.
Ta pääses ainuüksi ime läbi kogu sellest genotsiidist.
Tal polnud inimlikult mingit lootust, kuna mõrvar oli ta juba kinni püüdnud
ja see oli vaid sekundite küsimus, kuniks ta oleks oma elu kaotanud.
Kuniks korraga kostus eemalt otsekui suure rahvahulga hääli
ja see mõrvar otsustas minna nende inimeste juurde,
jättes selle muusikakooli direktori, kes tol ajal oli 23aastane, sinnapaika.
- Kas see direktor ka palvetas sel hetkel?
Jaa. Eeldavasti oli ta juba pikemat aega palvetanud,
kuna ta oma kodu oli maha põletatud ja ta oli põgenenud teise maakonda,
kus ta end varjas.
Ta oli palves öelnud:
"Jumal, kui päästad mind, pühendan kogu oma elu Sulle
ja oma rahva teenimisele."
Jumalal oli ja on ilmselge plaan ta jaoks,
mistõttu nüüd ta saabki teenida rõõmuga oma maa rahvast.
See oli väga liigutav temaga kohtuda.
Jumal haaras ta lubadusest kinni ja andis talle oma ülesande.
Rääkisid traumast, mida see üks tüdruk oli kogenud,
aga kuidas kogu see genotsiidi mõju kõigis teistes avaldus?
Peab tõdema, et kui vaatasime neid koori lauljaid,
siis oli ikka näha küll, et seal oli teatud noori,
kes polnud võimelised naeratama.
Nende pilgud kohe olid sellised tühjad.
Samas aga oli projekti lõppedes suur asi näha,
et neid naeratusi leidus rohkem.
Kuid inimeste üldolemisest võib näha küll,
et neil on sügavaid haavu.
Samas aga tõi muusika nende ellu palju valgust.
Ühtlasi nad ka avanesid teatud vestluste käigus
ja jagasid, milliseid raskusi nad nende traumade tõttu kannatavad
Nii et, isegi, et see muusika ise tõi juba palju rõõmu,
siis samas te ka vestlesite ja palvetasite üheskoos.
Kuidas te neid noori veel toetasite?
Meid oli seal reisil kokku 3 naist ja lisaks Crescendo juht Airi,
kes pidas neile noortele piiblitunde.
Nii me palvetasime koos ja seal oli ka palju muusikat.
Airi piiblitunnid rääkisid sellest,
kuidas Jumal tahab tervendada me südameid
ja kanda hoolt ka nende raskete asjade eest,
et võiksime elus edasi minna
ja lasta valgusel võita me kõige pimedamadki lood.
Meil oli ka selline võimalus,
et iga me koori liige sai kirjutada Jeesusele kirja
kõigist neist rasketest asjadest, mis nende südameil oli.
Nad kleepisid oma kirjad kinni ja tõid need siis risti alla,
mis oli tahvlile joonistatud.
Ja siis me üheskoos palvetasime kõigi nende asjade pärast.
Nii et, see oli selline väga konkreetne asi.
Nad kirjutasid ikka väga pikki kirju,
kuid usun, et Jumal sai selle kaudu teha väga sügavat tööd
nende inimeste meeltes ja mõtetes.
Need on sellised teemad, kus inimese abi jääb piiratuks,
kuid Jumal näeb me südame sügavaimatesse soppidessegi,
olles me parim tervendaja.
Nii et, seda oli väga julgustav näha.
Noored olid väga tänulikud ja rõõmsad
kõigi nende ühiselt veedetud aegade üle.
Mainisid, et Crescendo korraldab ka piiblitunde,
mis siis kuulub kogu selle töö juurde.
Kas see käib nii üle kogu maailma,
et endaga tuuakse kaasa nii muusika kui ka Jumala Sõna?
Või kuidas see kõik käib?
Crescendo on kristlike professionaalsete muusikute ühing,
mis tahab toetada kristlikke artiste just seal, kus nad on.
Seda nii õpetusliku kui muusikalise poole pealt.
Nii on neil ka sellised rahvusvahelised abistamise kohad,
kus nii muusika kui evangeelium käivad käsikäes.
Sina kui Crescendo saadik -
kogesid sa sinna minekut kui oma kutsumist?
Või mida see su jaoks isiklikult tähendas?
Peab tõdema, et see on olnud väga kõnekas mu jaoks
ja Jumal tahtis mulle selle reisi kaudu õpetada,
et loodaksin rohkem Tema peale.
See oli kui julgustus.
Samas ka, kui Tema kutsub, siis Ta tahe on ka juhtida meid.
Nii et, kui asume sellele teele, siis Ta tahab ka näidata meile,
kuidas Ta tahab toetada, juhtida ja viia meid,
et saaksime seda teha üheskoos Temaga.
Minu jaoks oli see väga julgustav kogemus.
Ühtlasi kogesin, kui võimsalt Jumal varustas
kõigis sealsetes olukordades
ja ma kogen küll, et see on missioon, kus liigun ühel või teisel moel edasi
ja ma olen tänulik selle eest.
Kuid Jumal tõesti üllatas täiega!
Sest küllap oleks Euroopast leidunud palju paremaid pianiste,
keda saata Rwandasse õpetama,
kuid pean alandlikult ja tänulikult tõdema,
et Jumal otsustas saata minu
ja ma nägin nii mitmel erimoel, kuidas Tema oli ka mu abimees.
Ehk siis, said sellest ka kui ühe seemne kaasa,
mida kasutada Soomeski oma õpilasi õpetades.
Kohe kindlasti.
Samas on see olnud ideaalne võimalus
jagada inimestega kogu oma Rwanda reisist
ja sellest, kuidas Jumal meid selle jooksul aitas ja kaitses.
See on olnud üks viis, kuidas jagada Jumala väest teistele.
Teil juhtus seal üks õnnetus, kus vajasite eriliselt Jumala kaitset.
Mis juhtus?
Kogesime Jumala abi mitmel erimoel,
kuid kõige hullem olukord oli see, kui olime teel ühte lastekodusse.
Sõitsime ühest külast läbi,
kui korraga hüppas põõsastest me auto ette üks väike laps.
Seda selliselt, et vaatamata pidurdamisele
ja kõrvale põikamisele,
jäi see laps siiski me auto alla.
Õigemini, ta sai löögi me autolt ja lendast seeläbi teisepoole tee äärt.
See oli kohutav!
See oli šokeeriv kogemus,
kuid samas mõistus nii palju töötas, et viisime ta kiiresti haiglasse.
Pärast aga seisime kolme valge naisega keset seda küla
ja hüüdsime ning palusime kogu südamest Jumala poole,
et Ta aitaks ja hoiaks selles olukorras.
Sest inimlikult oli see oluord väga halb.
See laps küll elas, kuid oli väga halvas seisus.
Ja korraga tekkis mõte: "Mis siis nüüd?
Oleme ju tulnud siia aitama ja miks siis korraga nüüd selline asi?"
Andsime ka oma Soome eestpalvetajatele teada,
et meil on tõsine olukord.
Mõne tunni pärast saime haiglast teate,
et lapse röntgentpildid on korras ja tal pole ühtki luumurdu
ning suure tõenäosusega saab ta juba õhtul koju.
Nii ka läks.
Osa meist käis seda poissi mõni päev hiljem vaatamas
ja ma sain temast mälestuseks ka armsa naeratusega pildi.
Kogu ta paranemine läks väga hästi.
See oli tõeline Jumala kaitse ja ime
ja inglid kindlasi hoidsid ning pehmendasid seda lööki,
mis oli nii tõsine, et see laps oleks võinud surra.
Sest meil oli suur maastur
ja kokkupõrge toimus suure kiiruse pealt.
Jumal ilmutas selleski loos, et Ta on võimeline kaitsma.
Me palvetame jätkuvalt selle poisi eest,
et ta võiks saada 100% terveks
ja oleme kuulnud kohalike kaudu,
et mingeid tõsiseid kahjustusi pole ilmnenud
ning ta on taastumas väga hästi.
See olukord näitas selgelt,
et oleme Jumala peopesa peal ja Tema kaitse all.
Sest me oleks võinud ka mõne teise autoga kokku põrgata
ja olukord oli väga ohtlik.
Kuid kõige olulisem on see,
et see laps jäi ellu ja tal läheb täitsa hästi.
Kuidas kogu selle maa õhkkond tervikuna - väljaspool kooli - oli
peale seda genotsiidi, millest on nüüd 20 aastat möödas?
Valitses seal mingeid sellega seotud tundeid?
7. aprillil on nende rahvuslik mälestuspäev,
kus Rwandas algab alati nö leinaaeg.
Ja kuna sellest täitub nüüd 20 aastat,
siis sellega seoses on veel eriti palju igasuguseid mälestusüritusi.
See kõik toob kohe kindlasti
need valusad ja rasked mälestused meelde,
mis kahtlemata loob ühe õhkkonna.
Nii on oluline saata sinna sõnumeid, mida olen isegi teinud,
andes neile teada, et palvetame nende eest.
Nad on nii tänulikud selle eest, kogedes, et seisame nende kõrval.
Ühtlasi oleme korraldanud toetuskontserte,
mis saadab selge signaali sellest, et tahame neid toetada.
Nii et jah - see on hetkel Rwandas väga raske aeg.
On seal veel ka pingeid nende erinevate inimrühmade vahel,
kuigi püütakse luua teatud ühtsust?
Püütakse tõesti ja muusika on üks neist vahenditest,
mille kaudu luua inimestevahelist usaldust.
Sealne muusikakool tahab ka olla kui kogukonna keskuseks,
kuhu võivad tulla kokku erinevad inimesed
ning leida lootust ja usaldust läbi muusika.
Seal püüeldakse täiega selle poole, et kõik oleksid rwandalased
ja et kõik ajaksid ühte asja.
Ütlesid, et see tüdruk, kellel oli dramaatiline lapsepõlv,
nii nagu paljudel teistelgi,
naeratas nende kooritundide ajal.
Millisena sa nägid nende noorte muutumist,
kui nad ammutasid jõudu Jumala Sõnast ja muusikast?
See peegeldus rõõmus ja valguses, mis nende silmist kiirgas
ja ka sellest,
kui laulsime seda vana kirikulaulu "Mul on hea Jeesuses".
Selle laulu sõnum on see, et me hinges võib olla Jumala rahu
sõltumata sellest, kui rasked ka me olukorrad poleks.
See laul ise on muide sündinud väga raskes eluolukorras.
Kuid Jumala rahu ületab kogu mõistuse
ja ma usun, et see võib olla ka nende inimeste südameis,
saades iga päevaga üha tugevamaks ja tugevamaks.
Seda just sellest lähtuvalt,
et ammutada üha enam ja enam Tema väest.
Usun, et oma usu ühine üles ehitamine
ja vaimulikust muusikast ammutamine
võib kanda neid ka tulevikus.
Ehk siis sa usud, et Rwandal on veel lootust?
Usun. Kohe kindlasti.
Vaatamata sellele, et nende lähiajalugu on väga sünge.
Käisime sealses memoriaalkeskuses, mis käsitleb kõike toimunut
ja nägime seal nii kohutavaid asju, et kõike ei suutnud isegi vaadata.
Kuid lootes Jumala peale
ja jätkates seda teed, mida nad rahvana tahavad jätkata,
et ehitada üles oma maad,
siis usun küll, et nende tulevik näib üsna helge.
Aitäh selle intervjuu eest ja õnnistusi su oma ellu ning töösse!
Ühtlasi aga palume ka õnnistust Rwandale.
Aitäh!
Tõlge: Anne-Ly Raukas