o
Tervetuloa ohjelmaan. - Mukava tavata. On hienoa olla täällä.
On kunnia haastatella sinua. Olet muuttanut monien lapsien elämää -
ja yksi heistä on Marlene. Kertoisitko hänestä?
Mahtava lapsi. Hän on kotoisin ghetosta ja veli on jengiläinen -
ja käytti huumeita, isää ei ollut ja äidillä oli vaikeaa.
Me löysimme hänet kadulta kuuden ikäisenä.
Hän aloitti pyhäkoulun ja me pysyimme hänen kanssaan, -
rohkaisimme häntä. Kun kotona kaikki kaatui päälle, -
me rukoilimme hänen kanssan.
Joskus hän tuli pyhäkouluun kotitilanteesta suruissaan.
Nyt hän on jo 26-vuotias, valmistui lukiosta ja -
auttaa minua samassa bussissa, johon hän itse nousi yli 20-vuotta sitten.
Tämä oli vain yksi tuhansista lapsista, -
joita 32 vuoden aikana olemme kohdanneet.
Minulla on ollut mahdollisuus nähdä, miten kokonainen sukupolvi,-
jonka kanssa aloitimme on muuttunut vuosien aikana.
Tänä päivänä puolet päätoimisista työntekijöistämme New Yorkissa on -
niitä lapsia, joista aloitimme.
Näemme sen mitä pyhäkouluistamme ja työmme hedelmistä kasvaa.
On varmasti hienoa, kun muistat mistä tilanteesta kukin on tullut -
ja miten he ovat kasvaneet.
He ovat kuin omia lapsiamme.
Kun on nähnyt heidän kivun,
haudannut heidän vanhempiaan ja si- saruksiaan yhdessä heidän kanssaan.
Joku läheinen on kuollut huumekau- pan yhteydessä tai ammuttu.
Siitä huolimatta nämä lapset ovat pysyneet mukana.
Kauheista olosuhteista huolimatta, -
näkee myös sen pienen valonpilkkeen -
siellä elämän keskellä, kaiken tuskan keskellä.
Valon, jota paholainen ei saa sammumaan.
On jännittävää nähdä tämä kaikki.
Osasit kohdata ja auttaa näitä lapsia oman taustasi vuoksi.
Kertoisitko omasta perheestäsi?
En ole koskaan kaivannut sääliä tai sympatiaa.
Asiat, jotka tapahtuvat lapsuudessa vaikuttavat siihen, -
mikä olet loppuelämäsi ajan. Äitini oli alkoholisti.
12-vuotiaana kävelimme kadulla äitini kanssa -
ja tunsin, että jotain oli pielessä.
Isäni oli poissa, sisko oli jo lähtenyt kotoa.
Istuimme kadunkulmassa pitkän aikaa ja muistan kun äitini nousi, -
katsoi minuun ja sanoi: En voi jatkaa tätä enää. Odota tässä.
Katsoin äitini kävelevän pois viimeistä kertaa.
Hän ei tullut koskaan takaisin.
Istuin tuossa kadunkulmassa kolme päivää, ruoatta ja juomatta.
Istuin, koska äitini käski odottaa.
12-vuotiaana aavistaa kyllä, jos jokin on pielessä, -
mutta ei ole niin vanha, että voi tehdä asioille juuri mitään.
Viimein, kolmen päivän päästä, yksi mies, -
sadoista ohikulkijoista tämä mies pysähtyi.
Eikö se ole erikoista?
Se aina se yksi ainoa. Aina.
Sanoit, että tällä miehellä oli omiakin ongelmia, eikö vain?
Kyllä. Hänen oma poikansa oli kuolemaisillaan leukemiaan.
Silti hän pysähtyi.
Hän nousi autosta ja keskeytti työmatkansa. Vuosi oli 1961.
Hän tuli tien yli luokseni paikalle, jossa oli ollut 3 päivää, -
otti olkapäästäni kiinni ja kysyi minulta yhden kysymyksen.
Muistakaa, että olen nykyään pastorina -
maailman suurimmassa pyhäkoulussa. Tästä kaikki lähti liikkeelle.
Vain yksi tavallinen kristitty, laittoi kätensä olkapäälleni -
ja kysyi olenko kunnossa.
Siihen aikaan änkytin todella pahasti ja yritin sanoa hänelle, -
että äitini oli lähtenyt ja olin nälkäinen.
Välittömästi hän haki vaimonsa, joka antoi minulle ruokaa ja vettä.
Hän soitti puhelun ja viiden tunnin kuluttua siitä, -
olin seurakunnan autossa matkalla kristilliselle kesäleirille,-
jossa kuulin Jeesuksesta ensimmäisen kerran.
Tuo oli määrittävä hetki minulle.
Kun katsoo elämäänsa taaksepäin, -
huomaan, että jokaisella on elämässään määrittävä hetki.
Tuo oli ensimmäinen määrittävä hetkeni.
Kuka tahansa olisi voinut napata minut tien vierestä, -
pedofiili, jengiläinen, narkomaani, mutta kristitty mies pysähtyi.
Hän laittoi liikkeelle jotain tuona päivänä.
Kuka olisi uskonut, että vuosia myöhemmin, -
tuo nälkäinen, äitinsä hykäämä poika, -
istuisi tässä, Suomessa, juttelemassa kanssasi. Ihmeellistä.
Todella ihmeellistä. - Hän todella piti huolta sinusta, -
hän varmisti, että olit kunnossa. Välittävätkö ihmiset tänä päivänä?
Ihmiset eivät välitä paljonko tiedät, -
ennenkuin he tietävät, kuinka paljon välität.
On paljon ihmisiä, kuten minä, - jotka opiskelevat yliopistoissa.
Opiskelen ja opetan yliopistossa.
Mukavana opiskelupäivänä kuten tänään, -
koulutus on korkealla prioriteeteissa.
Loppujen lopuksi koulutus ei yhdistä ihmisten sydämiä.
Tunnen kodittomia, jotka asuvat sillan alla New Yorkissa -
ja joilla on lääkärin tutkinto.
Pelkkä hyvä koulutus ei muuta ketään, eikä liioin rahakaan.
Tavaroiden omistaminen ja haaliminen ei riitä.
Kun jotain tapahtuu sisimmässä, persoonassa, -
yhtäkkiä katsoo ihmisiä eri tavalla, näkee myötätuntoisen sydämen kautta.
Kuten siinä laulussa: Sydämen silmäni avaa Herra...
Suurin osa ihmisistä näkee silmillään, -
mutta meidän täytyy nähdä sydämen silmillä.
Silloin näemme lapsen eri tavalla.
Olet itse katsonut näitä lapsia sydämesi silmillä ja -
yhdessä kirjassasi kerrot, -
kuinka olit uudisraivaajana työssä, jota teet nykyään.
Kukaan ei välittänyt noista lapsista.
Onko nyt ketään toista joka välittää heistä?
Mennessäni sinne 1980, poliisi, hallitus, koulujärjestelmä sekä -
kirkko sanoivat että nämä lapset ovat toivottomia tapauksia.
Olin niin vihainen yhdessä kokouk- sessa. Olisi pitänyt olla kamera.
Jotkut seurakuntalaiset sanoivat, että nämä lapset ovat toivottomia.
Löin käteni pöytään ja sanoin, eivätkä ole, heillä ei vain ole toivoa.
Sen sanottuani huoneeseen tuli hiljaisuus.
Jeesus tuo heille toivon. Siksi menin sinne.
Aloittaakseni pyhäkoulun lapsille, -
joiden sukupolven kaikki olivat ohittaneet.
Jeesus tuo puuttuvan toivon heille, niinkuin Hän toi sen minulle.
Kun tuo mies tuli luokseni ja -
sain yhteyden siihen totuuteen, kuka Jeesus on.
Yhtäkkiä sillä hylätyllä pojalla, minulla, olikin uusi elämä.
Tätä samaa näemme ympäri New Yorkia.
Muutkin seurakunnat ympäri maata seuraavat esimerkkiämme.
Kuten kirjasta luit, ihmiset ympäri maailmaa kutsuvat kaupunkeihinsa.
Tämä on ollut suuri matka.
Uskon, että nyt olisi hyvä katsoa videota työstäsi New Yorkissa.
Poliisin, hallituksen ja opettajien mukaan nämä ovat toivottomia lapsia.
Sanoin: Ei, eivät ole, heiltä vain puuttuu toivo.
Metro ministeries, kristillinen, voittoa tavoittelematon järjestö, -
tekee työtä lasten parissa.
Pyhäkoulussa lapset voivat pitää hauskaa ja kuulla Jumalasta.
Olen itse saanut todistaa, kuinka tärkeää tämä työ on.
Metro Ministeries on maailman suurin pyhäkoulu.
Yli 100 000 lasta osallistuu toimintaan viikoittain.
Meillä on kaksi erilaista pyhäkoulua.
Sisäpyhäkoulu, johon lapset tuodaan busseilla -
ja itse teen työtä kadulla, jossa automme on kuin liikkuva kirkko.
Viemme kirkon lähiöihin.
Se on työmme ydin ja pyhäkoulujen tarkoitus, -
jonka tehtävänä on saada lapset ymmärtämään, -
että he eivät ole toivottomia. Heistä välitetään.
Teemme noin 80 lenkkiä bussilla lauantaisin hakiessamme lapsia.
Viedessämme heidät takaisin otamme uuden lastin.
200 New Yorkissa olevan paikan lisäksi meillä on toimintaa -
Filippiineillä, Romaniassa, Etelä- Afrikassa, Keniassa ja Intiassa.
Periaatteemme on vapaasti kopioitavissa -
ja ne toimivat kaikkialla maailmassa, ei vain Amerikassa tai Euroopassa.
Periaatteitamme voi hyödyntää missä maassa tahansa, -
koska lapset ovat lapsia kaikkialla.
Muita toimintamuotojamme ovat: Kesäleirit, lasten sponsorointi, -
ruoka-apu, bussityö sekä viikoittaiset kotikäynnit.
Kun tulin tänne 31-vuotta sitten, työ ja näky olivat yksinkertaisia.
Viemme Kristuksen lapsille. Tämä näky on yhä sama.
Haluamme tavoittaa lapsia millä hinnalla hyvänsä
Emme voi tehdä sitä yksin.
Tarvitaan kirkkoja ja yksilöitä, meitä kaikki vetämään yhtä köyttä.
Yhdessä viemme työtämme eteenpäin.
Yhdessä Valtakunta etenee.
Ja yhdessä tekiessämme jotain todella ilmiömäistä voi tapahtua.
Pastori Wilson, toimitte Brooklynissä -
alueella, joka on tunnettu kovuudestaan.
Mitä niille lapsille tapahtuu, joita ette tavoita?
Kun on syntynyt ja kasvanut aluella, jossa prostituutio on, -
normaalia, huumeet arkipäivää ja jengiläisyys on nuorilla pojilla -
ennemminkin odotettua, tuo kierre toistaa itseään helposti, -
ellei ole jonkinlaista väliintuloa.
Olen sanonut työtekijöille, että lapsille, joille teemme tätä työtä, -
täytyy puhua kovemmalla äänellä, kuin mitä kaduilla puhutaan.
Kadulla on vahva ääni, kuin megafoni.
Kristittyinä työntekijöinä ja opettajina -
meidän on ylitettävä tuo ääni -
ja sen me teemme pyhäkoulua jatkamalla.
Jos emme tee näin, nuo lapset päätyvät osaksi tuota gettoa.
Se on todella lamauttavaa, -
nähdä näitä lapsia, jotka ovat täynnä potentiaalia, -
ja kuitenkin kadut vievät heidät.
Kymmenvuotias lapsi tekee getossa päätöksiä, -
joita ihmiset ympäri maailmaa tekevät vasta 18-19-vuoden ikäisinä.
Katu kaappaa heidät nopeasti siellä. Meidän on ehdittävä ensin.
Olit alussa erittäin sinnikäs.
Jouduit odottaamaan kuukausia ennenkuin mitään tapahtui.
On ihailtavaa, ettet luovuttanut.
Jos uskoo siihen mitä tekee, -
puhun tästä usein seurakunnissa ympäri maailmaa, -
etenkin kun puhun johtajille, -
sanon että sitoutumisen täytyy olla tunteita vahvempi.
Jos näin ei ole, luovuttaa jo heti alussa.
Hain ensimmäisiä pyhäkoulun opettajistamme, -
kun hänet oli raiskattu talon katolla, -
vähän sen jälkeen eräs työntekijämme ammuttiin kirkolla sunnuntaiaamuna.
Suljimme huumepaikan ja diileri suuttui.
Kun hän ei löytänyt minua, hän tappoi yhden työntekijöistämme.
Minua lyötiin tiiliskivellä päähän. Hammas ja poskiluu murtui.
Silmäni sokeutui kolmeksi kuukaudeksi.
Paholainen tekee kaikkensa että luovuttaisimme.
Täytyy siis sitoutua Herralle.
Herra, uskon, että suurempi on se joka minussa on.
Joko me uskomme tuon tai emme.
Jos uskomme, meidän tulee toimia uskomme mukaisesti.
Tämä ei ole helppo matka, -
mutta joka askeleella näkee kuinka Jumala on auttanut.
Sinua on ammuttu ja olit lähellä kuolla siihen.
Miten tuo kokemus muutti sinua?
Tuliko sinusta varovaisempi vai entistäkin rohkeampi?
Näytänko varovaiselta ihmiseltä? En todellakaan.
Rosvot ampuivat minua kasvoihin.
He luulivat minun kuolleen ja jättivät minut siihen.
Onnistuin pääsemään autolle ja ajamaan itse sairaalaan.
Jos Brooklynissä jää odottamaan amblulanssia, kuolee odottaessa.
Sairaalaan oli noin 15min matka.
Muistan rukoilleeni, koska näin itseni peilistä ja olin verinen.
Rukoilin että Jumala, jos annat minun selvitä tästäkin, -
olen ollut kolmesti lento-onnettomuudessa, -
lupaan tehdä enemmän loppuelämäni aikana, -
kuin mitä olen tähän mennessä tehnyt.
Tämä oli rukoukseni ja lupaukseni. Selkeästi Jumala säästi henkeni.
Tästä syystä, kun toimintamme laajenee ja ovet avautuvat, -
Etelä-Amerikkaan, Keski-Itään ja Aasiaan, -
olemme nopeita menemään avoimista ovista.
Se oli rukoukseni ja nyt olen täällä kanssasi.
Ovi oli auki ja tulin tänne.
Tämän pitäisi rohkaista jokaista katsojaa.
Kun tekee sitoumuksen, Jumala on juuri siinä.
Palvelemme jos ja kun -Jumalaa.
Jos me teemme osuutemme, Hän tekee myös omansa.
Kotiseudullasi on paljon vaarallisia tilanteita.
Viikko ennen tänne tuloasi, -
hirmumyrsky Sandy iski itärannikolle USA:ssa.
Olet sanonut, että aina kun jossain on luonnonkatastrofi, -
eniten kärsivät lapset.
Miten tämä vaikutti sinun lapsiesi arkeen?
Lähes 4000 meidän työmme piirissä olevaa ihmistä -
oli yli viikon ilman sähköä, ruokaa ja vettä.
Eräässä talossa siellä Brooklynissä kaksi pikkutyttöä raiskattiin, -
koska talosta puuttui valot. Nopeasti moni asia karkasi käsistä.
Me saimme kuitenkin joukkomme liikkeelle hyvin pian, -
koska meillä on yhteistyökumppaneita -
Amerikassa, Euroopassa ja ympäri maailman.
Lähetimme sähköpostia ja apu tuli paikalle, -
varat tulivat, saimme ruokaa ja vettä.
Olimme valmiita, automme lähtivät liikkeelle ja -
olimme joissain osissa Brooklyniä ensimmäisenä paikalla, -
jopa ennen USA:n hallitusta.
Me olimme siellä, koska ihmiset tunsivat meidät.
Meillä on maailmanlaajuinen tukiverkosto.
Se on kumppanuuden voima.
Kun tukijat pohjoismaista, Eurooppasta, -
Latinalaisesta Amerikasta ja Aasiaa tulevat yhteen, -
voimme välittömästi auttaa ja tehdä jotain, -
mitä usein edes valtio ei kykene tekemään.
Totta. Ette tee työtä vain New Yorkissa, -
vaan ympäri maailmaa. Kuinka viet toivoa maailmaan?
Mietin ennen tätä haastattelua -
lapsia, joiden kanssa teemme työtä.
He asuvat hautausmaalla Filippiineillä.
Joka viides vuosi haudat tyhjätään uutta hautausta varten ja -
luurangot jätetään maahan.
Tuhansia lapsia elää ruumiiden keskellä.
Sen vuoksi meillä on pyhäkoulutoimintaa siellä.
Viemme ruokaa, mutta vielä tärkeämpää on, -
että viemme Jeesuksen.
Thaimaassa vanhemmat myyvät lapsiaan seksiorjiksi.
Olemme ostaneet 653 lasta ja täyttäneet 2 orpokotia -
saadaksemme nuo lapset pois sieltä ja antaaksemme heille toivon.
Intiassa vanhemmat murtavat lastensa luita, kun nämä ovat pieniä.
Niitä ei hoideta kuntoon, -
koska ramman lapsen kanssa kerjääminen on tehokkaampaa.
Nuo ovat niitä lapsia, joita halu- amme auttaa ja yritämme tavoittaa.
Menemme pahimpiin paikkoihin ja etsimme lapsia joilla ei ole toivoa.
Minä olin yksi niistä lapsista, jolta puuttui toivo.
Olin itse se äitinsä hylkäämä lapsi kadulla.
Tiedän millaista se on, kun jätetään tien poskeen.
Olin Somaliassa viime vuonna. Aivan Kenian rajalla.
Maailman suurin pakolaisleiri on siellä.
Näimme pieniä luurankoja ojassa matkalla Mogadishuun,
pakolaisleiriin Somaliassa.
Laskin 32 pientä luurankoa. Äidit olivat paenneet ääriliikettä.
He kantoivat lapsiaan yli 150 kilometrin matkan kohti leiriä.
Heillä ei ollut riittävästi ruokaa lapsiensa ruokkimiseen.
Siksi he joutuivat jättämään osan heistä matkalle.
Sairaat ja vaivaiset lapset jätettiin. Aina heikommat jätetään.
Siksi menen tuollaisiin paikkoihin.
Somaliassa minun piti käyttää luotiliiviä.
Meillä kaikilla oli aseet mukana. Se on osa järjestömme työtä,
mennä niihin paikkoihin, mihin muut eivät mene.
Onko muita tarinoita maailmalta? Kuinka jonkun lapsen elämä muuttui?
Näen niin monia lapsia. Muistan yhdenkin pojan Somaliasta.
Ruokimme äitejä lapsiensa kanssa ja tämä poika katseli meitä.
Hänellä oli viiltohaava otsassaan, josta valui verta.
Pyysin tukkia kysymään oliko poika yksin.
Hän oli yksin ja pyysin tuomaan hänet luokseni jonon kärkeen.
Annoin hänelle palan leipää ja pyyhin kasvoja likaisella rätillä.
Yritimme sanoa hänelle, että Jeesus rakastaa häntä.
Annoin hänelle ruokaa ja kysyin koska hän oli viimeksi syönyt.
Viisi päivää sitten, hän näytti. Hän lähti ruoan kera uloskäynnille.
Jatkoin äitien ruokkimista.
Katsoin pojan suuntaan ja näin, että hän odotti,
piti kiinni leivistään, ettei niitä varastettaisi.
Kun katseemme kohtasivat, hän piti kiinni leivästään ja vilkutti.
Siinä oli se yhteys. Siinä hetkessä.
Kun yhtäkkiä Jeesus on todellinen, -
välittäminen ja huolenpito on todellista, -
eikä vain jotain mitä näkee televisiosta tai lukee kirjasta.
Kun kosketat jotakuta, jolla ei ole ketään, eikä mitään.
Sinä luot sen yhteyden siinä.
Kun Tuomas kosketti Jeesuksen haavoja Uudessa Testamentissa, -
yhtäkkiä ylösnousemus, jota Tuomas ei ymmärtänyt, -
ennen kun hän kosketti Jeesuksen haavoja.
Tuomas sanoi: "Minun Herrani ja minun Jumalani!"
Jos me saisimme kristityt ympäri maailmaa -
koskettamaan Kristuksen haavoja, koskettamaan lasta, -
pois mukavuusalueeltaan, pois penkeiltä ja kaduille.
Näkemään sydämiensä silmillä.
Yhtäkkiä kaikki tulee todelliseksi.
Se ei ole vain kuva päässämme, nimettömät kasvot,
vaan se on todellista. - Niin on.
Ajat edelleen samaa bussia New Yorkissa.
Ajan edelleen pyhäkoulubussiani.
Onko se esimerkki, jonka haluat näyttää?
Johtaja johtaa joukkojaan edestä käsin.
Olet oikeassa. Johtajan on asetettava tahti ja esimerkki.
Kun ajan bussiani viikonloppuisin keräten lapsia pyhäkouluun, -
tiedät nyt kenet minä otan kyytiin. Otan kyytiin minut.
Joka viikko, kun avaan oven, -
otan kyytiini lapsen ilman kenkiä tai talvella jonkun ilman takkia.
Joulunaikaan sen lapsen, joka saa ainoan lahjan pyhäkoulusta.
Avaan bussin oven, lapsi nousee kyytiin ja katsoo minuun.
Sanon että rakastan sinua ja he vastaavat: -
Niin mekin sinua, pastori Bill.
Halaan heitä aina Jeesuksen nimeen.
Mistä sait voimia jatkaa työtä kaikki nämä vuodet?
Olet tehnyt työtä New Yorkissa, vaikealla alueella yli 30 vuotta.
Sitoutumiseni on tunteitani vahvempi.
Aina vaikeuksien ilmetessä, -
Kuten ampumisissa, raiskauksissa varattomuudessa, -
työntekijöiden vähyydessä ja lasten hautajaisissa.
Kerran järjestin hautajaiset pienelle pojalle. Hän oli 5-vuotias.
Hautaustoimistossa sanottiin, ettei pojalle ollut edes vaatteita.
Edes perheen jäseniä ei ollut paikalla.
Eikö kirkolla ole vaatteita? Minulta kysyttiin.
Kävin hakemassa ne ja autoin pojan pukemisessa.
Hänellä oli jälkiä kasvoissa ja käsissä.
Kysyin voiko noita jälkiä korjata.
Sain tietää, että pojan äiti oli narkomaani, -
joka oli hakannut lapsen pesäpallomaillalla kuoliaaksi.
Poika oli maannut asunnon lattialla kuolleena ja -
kissat olivat nälissään syöneet poikaa kasvoista ja käsistä.
Nämä asiat saavat miettimään luovuttamista, -
mutta Hän, joka meissä on, on suurempi kuin se, joka on maailmassa.
Olen sitoutunut tähän sukupolveen.
Minut pelastanut mies oli sitoutunut.
Vaikka hänen oma poikansa oli kuolemassa, eikä hänellä ollut rahaa.
Hän lainasi 17,50 dollaria lähettääkseen minut leirille, -
mutta hän oli sitoutunut näyttämään lapselle, että Jeesus rakastaa häntä.
- Tämä oli todella ajatuksia herät- tävää. Kiitoksia haastattelusta.
Siunausta työhösi. - Kiitoksia
Käännös: Jaakko Mörsky