Välkomna hit! Idag har jag bjudit in en man -
som redan i unga år sa: "Ta mig ut på äventyr, Gud."
Gud besvarade hans bön.
Min gäst heter Markku Toimela och arbetar på Fida.
Gud tog honom ända till Nordkorea.
-Välkommen, "Make" Toimela. -Tackar.
Hur lärde du känna Gud?
Det är en typisk berättelse: Jag växte upp i en kristen familj.
Jag var 12 år och var rädd för åskan på ett läger.
Jag gav mitt liv till Gud. Men sedan levde jag för sporten.
Som 17-åring förnyade jag löftet och bad om ett intressant liv.
Efter det har jag fått leva ett intressant liv.
Det var då du bad Gud om det.
-Åkte du på äventyr direkt? -Inte alls.
Jag gick på ett tåg i Kouvola och åkte till Teheran.
Sedan åkte jag hem via Turkiet. Jag besökte även Kanada.
Men det var äventyr mer än det var Guds ledning.
Gud förde dig till Bangladesh.
Ja, jag fick inte tjänstledigt så jag sa upp mig.
Det som skulle vara 3 månader blev nästan 6 år i Bangladesh.
Du sa alltså upp dig själv för att du så gärna ville åka?
Jag förberedde mig inför långa distanser -
inom rodd, längdskidor, cykling och skridskoåkning.
Så jag tränade i spåret ute i Parikkala.
Jag sa till Gud: "Jag är ju redan 32 år."
Sen blev jag tillfrågad.
-Vad gjorde du där? -Det fanns barnhem där.
Jag gjorde reparationsarbete.
Sedan hjälpte jag till när det blev översvämningar.
Byggde du eller fick du hjälpa till med mat?
Vi reparerade barnhemmet och byggde en klinik.
Vi byggde även en skola och stora byar.
Vi delade ut mat till 16 000 vid tre tillfällen.
Det är ganska mycket.
Man orkade högst jobba 4-5 dagar i sträck i värmen.
Så man helgade vilodagen också.
Därifrån flög du norrut till Mongoliet.
-Var det nästa stopp? -Jag åkte runt i Finland.
Jag fick berätta hur det ser ut i Bangladesh i skolorna.
Jag ansvarade även för Fidas missionsutställning ett tag.
1993 fick jag åka till Mongoliet.
-Hade du en kallelse dit? -När jag gick i femte klass...
...hörde om ett tältfolk i -40 grader ville jag åka dit.
Det var alltså riktigt kallt i Jurta i Mongoliet.
Du har alltså levt vardagsliv i Jurta i Mongoliet?
Jag har inte bott där, men besökt det flera gånger.
Jag har mjölkat en jak mitt i natten.
-Det var intressant. -Det kan inte många ha gjort.
-Varm mjölk är gott. -Man sover bra.
Vad gjorde du mer än att mjölka jaken i Mongoliet?
Vi levererade en kuvös och instrument till sjukhus.
Under sommaren 1993 åkte vi till 28 sjukhus i Mongoliet.
-Mongoliets första kuvös. -Ja, jag förundrades över det.
Det var en fin upplevelse.
Jag fick komma tillbaka flera gånger.
Vi byggde upp en kristen radiokanal som är verksam än idag.
Hur når kanalen ut till människor?
Människor kan kontakta radioproducenterna -
och om de vill träffa dem -
så går de runt deras hus och ber.
Sedan tar de kontakt efter några dagar.
Församlingen växer och Gud verkar.
-Goda nyheter. -Det är det absolut.
På 80-talet var de kristna få och idag finns stora församlingar.
Det fina är att de har en vision om missionsarbete.
Numer arbetar du i Nordkorea som är ett speciellt land.
Hur är Nordkorea som land?
När jag åkte dit för 4,5 år sedan så kändes det helt otroligt.
Media hade redan påverkat min tankevärld.
När jag väl landade där så stämde inte min bild.
Det var ett vackert vårlandskap.
Göken gol och framför mig låg böljande fält.
Det fanns mycket vackert.
Men det var ett väldigt officiellt besök.
Men det officiella övergick i att se dem som medmänniskor.
De blev mina vänner.
-Nu är vi vänner. -Ni är bästa vänner.
Du har alltså ett lokalt team av vänner därborta?
Jag, projektkoordinatorn och chauffören åker ut på landet -
130 km utanför huvudstaden.
Där ligger staden Jonsu med fem bondgårdar.
Där väntar ingenjörerna.
Det koreanska köket är helt fantastiskt.
Bondgårdens ägare är förstås alltid med oss.
Sedan har vi lokalborna med oss.
Du har en välkomstkommitté på ett tiotal personer.
De är alltid väldigt hjärtliga.
Sedan träffar jag personalen på det lokala sjukhuset.
Men det bästa är barnen på de olika daghemmen.
Det är väldigt rörande när de pussar en på kinden.
Du har nämnt bondgården och sjukhuset.
Berätta lite mer om Fidas projekt.
Vi har haft ett matprogram med främst sättpotatis.
Vi odlar den och ger tips och råd -
hur man förvarar den och hur man bygger förråd.
Vad finns det för utmaningar?
Jorden måste bearbetas på rätt sätt och sättpotatisen får inte delas.
Dessutom odlar man potatis två gånger per år.
Sättpotatisen ska alltså bli matpotatis så småningom.
Sedan tillkommer översvämningar och temperaturen i förråden.
Det är utmanande.
Varför just potatis? Äter man inte ris?
Ris, majs och jordnötter.
Det är deras vardagsmat.
Men färsk potatis blir först klar när våren kommer.
Det kan man skörda först.
Det finns en sannolikhet för att det inte finns mat.
Det motverkar det.
Du granskar alltså projekten ute på bondgårdarna.
Kan du berätta om resorna dit?
Det är trevligt. Man tittar på hur potatisen har grott -
och man går ut på fältet och ser människorna i arbete.
Man tittar på när de groddar och de ler vackert.
Nån kanske vågar säga nåt.
Nåt av barnen kanske kommer på kvällen och säger:
"Good morning". Det fungerar utmärkt.
Det fina med sådana besök -
är när man bygger med nyare teknik.
Förråden får luftkonditionering. De följer ritningarna.
De tillsätter både cement och lite järn.
Där måste man ha lite översikt över att det blir så.
När jag började riva för att se om det har gjorts -
började de följa ritningen.
Du sa att man arbetar mycket med händerna.
En viss dag är alla ute på fältet och arbetar.
Ja, det finns speciellt avsedda dagar för plantering av ris -
eller potatis och majs. Det är ett omfattande jobb -
eftersom man inte har traktorer. Men det finns manpower.
Det är fint att se alla på fältet. Även de allra minsta.
Unga som gamla har uppgifter att utföra.
Det är en utflyktsdag.
Finns det en gemenskap som saknas i Finland?
Javisst. Det finns olika arbetslag vid landsvägen.
En reparerar maskiner, en annan odlar ris.
De tävlar om sina bedrifter.
Leken är en del av arbetet för vuxna som barn.
I ert matprojekt delar ni ut sojabönor och ris.
Även majs och sojaolja.
Det sker vid årsskiftet.
Innan jul besöker vi daghemmen.
Där finns de allra minsta och barn från 4 år och uppåt.
De vill dansa och leka. De vill spela fotboll.
Det är härligt att få leverera mat till dem.
Efteråt rapporterar jag här hemma hur det har gått.
Jag ser maten i förråden på alla daghem.
De har ju ingen mat i skolan.
Sedan åker jag hem till folk för att se att de har fått mat.
Det är också intressant.
Du kontrollerar att maten verkligen når fram.
Jag har arbetat med hjälpinsatser i Mongoliet och Bangladesh -
så jag kontrollerar toaletterna på daghemmen.
Då får jag veta om de är i bruk -
eller om de inte används.
Om barnen inte äter är det ingen som använder dem.
Hur är daghemmen och skolorna organiserade i Nordkorea?
Daghemmen är väldigt renliga.
Men på vintern är det kallt.
Kylan är ett problem.
Men de har ett program. Barnen får sova middag -
men även musik och sport är stort i Asien.
De barnen som är begåvade inom sport eller musik -
får välja inriktning när de sedan fortsätter vidare.
Där kan de lära sig mer.
Vad läser man mer?
Jag har besökt en engelsklektion.
Där finns de söta tvåorna eller treorna -
som frågar vad jag heter.
De är nervösa för att jag ska förstå dem.
Det känns bra att kunna kommunicera.
Du får chansen att uppmuntra dem.
På samma skola kanske man tänder en kamin med majskolvar.
Varje klassrum har egen uppvärming.
Ibland får man se när eleverna sjunger -
och nån spelar orgel eller elpiano.
Det är ganska romantiskt när det är kyligt i rummet.
Men det är även jobbigt för dem. Jag klarar mig förstås -
men det är inte lika roligt för dem som alltid är där.
Det är extra viktigt med bra mat eftersom det kan vara kallt.
När man vistas i kalla rum och bostäder -
så går det åt mer energi.
Ni bygger även en tandläkarcentral.
Ja. Ibland har jag varit på ett sjukhus hela dagen.
Då lär jag känna personalen.
Vi har roligt och gräver fram en finsk almanacka -
och försöker se vem som fyller eller har namnsdag av finländarna.
Då äter vi tårta och dricker te eller snabbkaffe.
Det är väldigt trevligt.
Sen märker man när vänskapen...
Att läkarna och tandläkarna är med och bygger.
Vi bygger kloaker och hygienstationer.
Vi lär känna varandra och de tar med mat till oss.
Underbar mat.
De verkar vara gästfria.
Samtidigt tar de av det lilla de har.
Därför vill man inte gärna ta emot det.
Men de vill så gärna. Man får en stor bukett -
varje gång man kommer dit.
Till och med jag som man får blommor.
I Finland kanske en bastukvast vore bättre.
Tandläkaravdelningen blir likadan som i Finland.
Ja, så är det tänkt.
Vi hade problem med elen. Vi installerade tryckvatten.
När de fick varmvatten ville de tvätta håret.
De frågade: "Får man tvätta håret mitt under dagen?"
Det var fint att få tvätta håret med varmt vatten.
-Hur ser tandläkarutbildningen ut? -Den är flera år lång.
I framtiden ska vi bygga universitet.
Från daghem och lågstadium fortsätter ni till universitetet.
På landsbyggden får vi göra ännu mer om vi har resurser.
Tyvärr lider vi av både tidsbrist och brist på pengar.
Vad har du som västlänning lärt dig i Nordkorea?
Man ska inte alltid jämföra med Finland.
Det är inte värt att alltid jämföra.
Om det inte finns maskiner kan man göra det för hand.
Vad händer om man inte har energi?
I Nordkorea jobbar man ändå.
Det har varit lärorikt.
Sedan accepterar de mig som en av dem.
Fastän jag är utländsk och har helt fel färg.
Jag får samarbeta med dem. Det känns bra.
De väntar på mig.
Gemenskapen känns oerhört bra.
-Är människorna det bästa? -Jag tror det.
Det handlar inte om att jag har hjälpt 18 000 barn.
Det vore att tänka i siffror.
Istället vet jag att jag har besökt en viss skola -
en specifik klass eller plats.
Sedan vinkar de till mig när jag går på gatan.
Fastän jag inte träffar alla 18 000 så känner de igen mig.
Jag träffar många människor.
Men det känns bra att...
Om de hälsar på mig så har hjälpen nått fram.
Ni driver tre projekt och du verkar engagerad för landet.
Vad drömmer du mer om att få göra i Nordkorea?
Jag skulle vilja komma till platserna längst bort -
och dela ut kunskap dit den inte har nått.
Framför allt skulle jag vilja få med mig unga finländare.
Ungdomar som vill vara delaktiga i arbetet.
Jag börjar bli gammal.
Varför åkte Fida till Nordkorea? Vad låg till grund för beslutet?
Nordkorea är inte speciellt i Missionsbefallningen.
Inget annat land heller. Så varför inte?
Om vi ändå blir accepterade där.
Det är som OS: hudfärg och religion spelar ingen roll.
Varför skulle man inte hjälpa till?
Vad brinner du mest för -
av alla platser du har besökt?
Jag har fyra platser, inklusive Finland.
Jag kan berätta om en upplevelse i Bangladesh.
Jag kränkte en man som bodde i Bangladesh.
Han meddelade det här till missionsledaren i Finland -
och poliskommissarien.
Han ville inte förlåta mig eller ha med mig att göra.
Jag fick inte kontakta honom.
Flera år senare fick jag uppleva förlåtelse från honom.
I Mongoliet däremot...
När man besöker en nomadfamilj -
får umgås med dem och ge en Bibel till dem -
som de får läsa på sitt eget språk.
I Nordkorea är det daghemmen.
Där berättar man om tandborstning.
Man demonsterar det för dem.
Barnen börjar härma en och snart kryper de upp i famnen.
Det är en utmaning att ha 30 barn i knät på samma gång.
Vad kan vi i västvärlden lära oss av dina resor?
Du måste ha fått ett bredare perspektiv.
Vad kan vi lära oss av dina erfarenheter?
Särskilt att...
Viljan att hjälpa övervinner pengarnas makt.
Det har lett till storslagna äventyr.
Jag har varit med om översvämningar -
och upplevt riktig öken.
Jag har fått besöka droppstensgrottor i Nordkorea.
Det är helt otroligt ur ett äventyrsperspektiv.
Men jag arbetade och kunde hjälpa människor samtidigt.
Du upplever att du skapades med en personlighet -
som var tvungen att få åka.
Tror du att din kallelse fanns i din personlighet?
Det tror jag absolut.
Jag är inte så duktig på språk men däremot att anpassa mig.
Kan jag tjäna Gud med den egenskapen?
Om jag kan det lever jag i min kallelse.
Jag klarar mig.
Då får jag möta människor.
Gud vill använda vår person. Jag får vara Make.
Jag behöver inte vara nån pamp från Fida.
Vissa skulle nog tycka att det är skrämmande.
Men Gud har kallat dig till det.
Har du varit rädd eller har det varit roligt?
Eftersom jag har familj måste jag ta hänsyn till min fru.
Jag har känt att de stöttar det jag gör.
Ibland tror jag att de offrar mer än jag.
Jag får uppleva saker medan de lever i ekorrhjulet.
Jag tackar stort för att de har samma vision.
Du har varit på äventyr med Gud.
Hurdana äventyr hoppas du på?
Just nu delar jag ut mat.
Jag hjälper till med odling, förråd och tandvård -
men jag kan även välsigna alla.
Det kan vara i Nordkorea, i Mongoliet -
eller i Bangladesh. Men just nu är det Nordkorea.
Tack, Markku Toimela och Guds välsignelse i era projekt.
Livet är värt att leva när man får vara använd av Gud.
Översättning: Heaven TV7 Sverige