SAMTAL
Välkomna hit!
Dagens gäst är en man vars arbete jag har sett upp till i flera år.
Han har bott största delen av sitt liv i Sydamerika.
-Välkommen hit, Ari Joensuu. -Tack.
Du är uppvuxen i Torneå. Hur minns du staden?
Hur var den andliga miljön?
Torneå var ett litet samhälle.
Själv hade man ha velat bo i en större stad.
Det fina med Torneå är att det ligger nära riksgränsen.
Om man blev uttråkad var det inte långt till Sverige och Haparanda.
Den andliga atmosfären var bra på så sätt -
att alla vuxna uppmärksammade oss.
Vi var bara tre ungdomar: -
Min storebror, min lillasyster och jag.
Det gjorde att vi var andligt bortskämda.
Det fanns inga andra i församlingen på den tiden.
Det var alltså då du kom till tro?
Mitt första beslut skedde när jag var 6 år gammal.
Vi hade besök av en storväxt man som spelade och sjöng.
Evangelisten Mauri Liukkunen.
Jag såg när denne man grät medan han sjöng och talade.
Jag trodde det berodde på att jag inte hade gett mitt liv till Gud.
Jag räckte upp handen för att han skulle sluta gråta.
Men då började han istället att gråta ännu mer.
Jag frågade: "Varför gråter du? Jag gav ju mitt liv till Jesus."
Han sa att jag kanske skulle förstå en dag. Idag gör jag det.
Men min farfar var predikant.
Så jag växte upp med de andliga frågorna.
Men ni flyttade till Lahtis med din pappas arbete?
Det var där du fick ditt andliga arv på riktigt.
Jag avslutade skolan där.
Därefter började arbetslivet.
Men en större församling bildade ramarna -
där mitt andliga liv fick ett nytt perspektiv.
Det var lättare att tala med kompisarna om tro -
när det fanns andra.
Det hade varit ett visst hinder när vi bodde i Torneå.
Vad fick du för andligt arv i Lahtis?
Jag gläder mig över att Lahtis alltid -
har värderat undervisning av Guds Ord.
Det har varit en stor rikedom -
att församlingen har haft erkända bibellärare.
Jag minns tiden när Uuno Palonen ledde församlingen.
Efter honom kom Mauri Wiksten, Martti Villikka -
Olavi Kokkonen och så vidare.
Alla undervisade av Guds nåd.
För att jag själv skulle utvecklas andligen -
insåg jag att jag var tvungen att hitta den nådefulla sanningen i Guds Ord.
Med den skulle jag lära ut Guds Ord till andra människor.
1977 började du arbeta i skolorna.
Församlingen du nämnde var alltså Lahtis pingstförsamling.
Inverkade församlingen på ditt val att börja arbeta i skolorna?
Ja, jag har alltid tillhört pingstvännerna.
De har stöttat mig sedan januari 1977.
Jag var ungkarl på den tiden.
Församlingen var ganska frimodig.
Jag var inte särskilt gammal. Jag hade gjort lumpen.
Jag funderade på var jag skulle fortsätta min utbildning.
Men Uuno Palonen föreslog -
en tillfällig period -
i skolorna i södra Tavastland och Nyland.
Det verkade intressant så jag svarade ja.
Gjorde du nåt mer -
innan du blev missionär i Sydamerika?
Missionsfrågan blev aktuell under Mauri Wikstens tid.
Han berättade hur den dåvarande föreståndaren -
hade sagt till honom att leda 200 personer till tro -
innan de skulle diskutera missionsarbete.
Sagt och gjort.
När 200 personer hade tagit ett beslut återvände han -
för att diskutera om missionsarbete -
och fick ett positivt gensvar.
Mauri sa till mig att åka till Orimattila.
"När du lyckas grunda en församling där -
kan vi tala om mission."
Lahtis pingstförsamling hade en bönegrupp i Orimattila.
Så jag och min fru -
flyttade till Orimattila och jag blev landsbygdspastor.
Det var både intressant och lärorikt.
Medelåldern på medlemmarna var väldigt hög.
Jag minns den tiden med värme -
och vad de äldre personerna kunde lära mig.
Sedan åkte ni ut på missionsfältet.
Vad får en vanlig finsk man att åka ut i missionsarbete?
Det har djupa rötter med tanke på -
att jag var 9 år gammal och satt på en lektion.
Vi fick besök av missionären Ulla Raassina.
Jag kände förstås till det hon talade om.
Men redan då föddes tanken på att bli missionär.
Jag och mina syskon lekte att vi höll möten.
Redan då ville jag vara missionär.
Jag låtsades prata ett annat språk.
På det här sättet lärde jag mig uppgifterna i missionsarbete.
Självklart hade jag glömt mina barndomslekar -
men när församlingen tog upp saken -
kände jag kallelsen.
Jukka Rokka talade på ett missionsevenemang.
Då minns jag hur jag med mitt förstånd beslutade mig -
för att delta om det skulle finnas en plats för mig.
När jag sedan hade gift mig med min fru Anne -
som har en bakgrund som missionär.
Hon är född i Asien i en missionärsfamilj.
Hon växte upp i Afrika och flyttade sedan till Europa.
Hon var beredd att anta missionsutmaningen.
Vår församling skulle påbörja ett missionsarbete i Sydamerika -
och vi var beredda att åka.
Du kom till tro som 6-åring och blev kallad som 9-åring.
Du kände att Gud kallade till missionsarbete.
Det innebär att man inte ska underskatta barn -
eller Guds kallelse till barn.
Jag tror att du har helt rätt -
eftersom man kan ta stora beslut redan som ung.
De exempel och förebilder som vi får -
som unga kan påverka oss väldigt länge.
Jag har fått berättat för mig att min farfar -
hade välsignat mig och överlåtit mitt liv -
till Guds användning.
Jag ser det inte som omedveten ledning -
att välsignelsen också har lett mitt liv.
Hur gick det att anpassa er till Bolivia?
- Gud hade redan förberett mig på förhållandena i Bolivia.
Jag minns en gång när jag och Martti Kallionpää -
var på ungdomskonferens i Sverige.
Vi var gästtalare.
Medan vi bad -
började Martti profetera till mig.
Han ser hur jag landar i en stad som är omringad av berg.
Bergen är väldigt nära.
Bland bergen finns en stad.
Gud skulle använda mig i den staden.
Guds ande förmedlade via Martti -
vad som skulle ske flera år senare.
Jag minns alltid när jag landade i Sucre i Bolivia.
Året var 1972.
När vi kom till staden. Ursäkta, det var 1982.
När vi kom dit undrade vi var vi skulle landa.
Det var bergsväggar överallt.
Då mindes jag bönestunden med Martti.
Allt efter den stunden var bekant för mig -
för att Martti i sin bön hade beskrivit det.
Jag visste att vår familj var på väg till rätt plats.
När man talar om mission med människor som inte förstår -
dess innebörd sägs det att man -
förintar ursprungskulturen.
Det är aldrig ett kulturellt självmord att komma till tro.
Gud låter alla folkgrupper, stammar och språk -
på sitt eget säregna sätt -
prisa och tjäna Gud.
Jag har aldrig känt att det är ett finskt kristet budskap.
Tvärtom har det varit väldigt lärorikt för mig.
Jag har lärt mig oerhört mycket av människorna där.
Jag gläder mig över att evangeliets budskap -
absolut inte utgör ett hot mot kulturen.
Tvärtom får människorna glädjas ännu mer -
åt att kunna vara stolta över sina rötter -
utan att förlora sin identitet -
samtidigt som de får upptäcka rikedomen att vara Guds barn.
Vad fick ni lära er av de kristna i Latinamerika?
De är duktiga människokännare.
Om de frågar hur jag mår -
kan jag inte le mot dem och säga att allt är bra.
De ser igenom en och frågar hur man egentligen mår.
Man lyckas inte övertyga dem med ett pokeransikte.
Ju fattigare, desto bättre människokännare.
Jag är avundsjuk på rätt sätt på deras rikedom.
Man kan inte lura dem.
Vi i västvärlden lider främst av alla masker vi bär.
Det är lätt att gömma sig.
Problemet är att våra masker blir våra ansikten.
Vi börjar själva tro att det är sådana vi är.
Jag gläder mig över att Quechua-indianerna kommer fram -
och undrar varför jag mår dåligt.
Man behöver inte låtsas. Istället kan man berätta.
Man kan be dem om bönehjälp.
Om man har varit oense med frun och ska tala -
kan de säga: "Du talar väl om kärleken, men..."
Därför måste man vara ärlig och öppen.
Den typen av äkthet är nåt jag längtar efter.
Ni har säkert mycket olika arbetssätt -
men det centrala var förebyggande arbete mot droger.
Arbete bland missbrukare. - Det stämmer.
Jag hade förbundit mig till bibelskoleverksamhet -
för att jag tycker om bibelundervisning.
Men Gud överraskade mig.
"Det är bra att du undervisar -
men det finns en grupp som ingen vill undervisa."
Gud väckte mig en natt och gav mig instruktioner.
Han gav mig namnet på en park -
och lovade att visa mig mitt nya uppdrag.
Mina vänner varnade mig -
för att parken var samlingsplats för drogmissbrukare.
Då förstod jag att Gud ville ge mig en annan uppgift.
Jag minns första gången jag träffade missbrukarna.
De undrade förstås vem jag var.
Jag har alltid haft långt hår -
men de inbillade sig kanske -
att jag ville prova nåt, så nån kom fram och frågade.
Jag frågade vad jag skulle kunna prova med dem.
Jag visste att de erbjöd droger.
Istället fick jag lära mig hur de kommunicerar.
Det är inte vanlig spanska.
De talar gatuslang som jag idag kan dra nytta av -
för att skapa kontakt med lokala ungdomar.
De insåg snart att jag ville hjälpa dem.
De godkände det. Polisen gjorde en razzia -
och missbrukarna sattes i fängelseceller.
Polisen ringde mig och frågade om jag ville ta 10 ungdomar.
Jag skulle hämta dem på polisstationen.
Men de ville bli av med dem.
Så började missbruksarbetet.
Hur såg resultaten ut?
Idag är det flera ur den första gruppen -
fortfarande är levande bevis på -
att man kan klara sig ur ett drogmissbruk.
Jag vill inte prata siffror -
eftersom rehabiliteringen från droger eller alkohol -
är en livslång process.
Tyvärr har jag träffat folk som efter 10 år -
har fallit tillbaka -
för att de har provat på.
Mina närmsta kolleger -
som jag arbetar med i Bolivia idag tillhörde -
den första gruppen. T.ex. Aldo Arraya.
Han utbildade sig på universitet.
Idag är han psykolog.
Han är församlingsledare -
och arbetar med drogförebyggande information.
En del av de första tio fortsatte på samma sätt.
Två av dem hamnade i ett skottdrama och avled.
Det finns både positiva och negativa resultat.
Vilken betydelse har evangeliet i de personernas liv -
som blev befriade från missbruket?
Den mest betydande faktorn i kristet rehabiliteringsarbete -
är att missbrukarna känner skuld -
över sitt förflutna.
Vi kan hjälpa på många sätt -
men att reparera skuldkänslorna -
fungerar bäst genom att de får uppleva fullständig förlåtelse.
Fullständig förlåtelse är när man förstår -
att det Gud erbjuder oss genom sin Son -
är bästa sättet för individen att uppleva förlåtelse.
På så sätt försvinner skammen.
Så får man viljan att leva ett nytt slags liv.
Det handlar inte om att förneka det förgångna.
Det får bara inte hindra det nya livet.
Vad gjorde ni mer?
Efter rehabiliteringsarbetet -
ville vi starta en förebyggande verksamhet -
för att säkerställa att vi inte skulle ha lika mycket arbete.
Programmet kallades Tucan -
vilket står för följande mening på spanska: -
"Todos unidos contra el alcohol y narcoticos."
"Alla tillsammans mot droger och alkohol."
Jag har upplevt att hemmen ofta -
anser att skolan ska arbeta förebyggande.
Skolorna i sin tur skyller på föräldrarna.
Församlingarna drar sig för att ta upp vissa saker.
Under min utbildningstid skrev jag en avhandling -
om hur hemmet, skolan, församlingen och samhället -
skulle kunna samarbeta på ett relevant sätt -
där alla upplever att man har ett gemensamt mål -
som är att hjälpa ungdomarna.
Samhället i Sydamerika har varit positivt inställt -
till det erbjudande som församlingen kan bidra med.
Vi hjälper föräldrarna med det förebyggande arbetet -
och bidrar med förebyggande kunskap -
utan att glömma församlingarna, skolorna och samhället.
Den svåraste tiden måste ha varit när din egen dotter dog.
Ibland är det svårt att förstå varför Gud tillåter vissa saker.
Jag minns när min fru var gravid med vår dotter Marianne.
Hon föddes julen 1986.
Vår förstfödde son var 5 år vid det tillfället.
Vi såg fram emot att direkt efter julen -
få hem min fru och Artos syster.
Två dagar senare kl. 5 ringde telefonen -
och min fru meddelar att Marianne har dött.
Du kan tänka dig hur svårt det är att säga till Arto -
att han inte längre har en syster.
Mina kolleger Reijo och Mervi Ahteela -
ordnade det som måste göras när nån dör.
Kroppen ska begravas inom ett dygn.
Vi klarade inte det.
Det värsta var nog när människor -
frågade oss hur vi hade syndat för att Gud bestraffade oss.
Det är lätt att tro sig veta allt.
Det gjorde oerhört ont.
Men samma dag fick vi även glädjas -
fastän vi fick ärr för livet.
Vi fick besök av ungdomar som sa till oss: -
"Ni har förlorat en dotter.
Men kom ihåg det här: Med Guds ord -
har ni fött människor in i Guds rike."
Då gjorde inte slaget så ont.
Självklart finns en del av oss i Bolivia.
Men fastän man inte alltid förstår varför -
så hittade man ett barn i soptunnan på samma sjukhus.
Barnet överlevde, medan Marianne som vi ville behålla -
togs bort av Gud.
Genom det har jag åtminstone delvis fått förstå -
vad människor i samma sits har fått genomlida.
Du har inte bara arbetat i Bolivia.
Var har du mer arbetat och i vilka sammanhang?
Fida har expanderat utvecklingsarbetet i Latinamerika.
Det beror på att nypopulistiska regeringar -
har fått församlingar att delta -
i hjälpinsatserna utanför sin egen verksamhet.
Det talas om s.k. "holistisk människohjälp".
Det finns många evangeliska församlingar i Latinamerika.
Där finns en gräsrotskontakt med lokalborna.
De tänkte länge att socialt arbete inte är deras uppgift.
Men när de blev utsatta för press utifrån -
var många församlingar beredda att fundera över -
hur de kunde göra nåt för sin näste i nöd.
De sociala problemen är likadana i hela Latinamerika.
Våld i hemmet, sexuella brott mot barn.
Man börjar använda droger väldigt tidigt.
Det finns många gatubarn.
När vi satte oss ner med de lokala politikerna -
ville de inleda ett samarbete.
Vårt missionsförbund har varit en samarbetspartner -
som har utbildat och motiverat dem -
för att de ska klara av att hantera problemen.
I samarbete med andra.
Min sista fråga: Hur lever man ut evangeliet?
Jag tror att vi kan uttrycka evangeliet med ord.
Men det är inte bara tal.
David frågade en gång i tiden om det fanns nån -
som han kunde visa Guds godhet mot.
Guds godhet är inte bara ord. Ibland är det det.
Guds godhet fordrar handlingar.
Våra handlingar ska förstärka -
det vi säger.
Därför gläder jag mig över att evangeliet kan predikas -
utan att man behöver ord.
En narkoman på gatan hoppas inte på nåt annat -
än att nån sträcker ut en hand -
och säger: "Du är värd nåt.
Du har en framtid och jag vill stötta dig."
Rätt ord vid rätt tillfälle -
och ett uttryck av godhet i rätt tid -
är hemligheten bakom framgången med Guds Ord.
Tack för intervjun, Ari Joensuu.
Det var en stor förmån att tala med dig.
Ha det gott och detsamma till er där hemma.
Översättning: Himlen TV7