SAMTAL
Milla och Hannu Happonen
I serien Samtal träffar vi nu Hannu och Milla Happonen -
som byggt sitt livsverk i Uganda, närmare bestämt i Kampala.
De är nu på ett kort besök hemma i Finland.
- Välkomna Hannu och Milla Happonen. - Tack.
- Det finns tre basorter i ert liv: Finland, Uganda och Kanada.
Hannu, hur kommer det sig?
- Jag föddes i östra Finland, Kuopio, men flyttade som -
fyraåring med föräldrarna till Kanada där vi bodde några år.
Min far sa att Gud har kallat honom till missionär i Kenya så -
vi åkte till Kenya år 1974 och bodde där några år.
Sedan for vi tillbaka till Kanada och Finland.
Från år 1995 har hela familjen varit i Uganda.
- Milla, ni har nu verkligen varit 15 år i Uganda.
Hur har det varit för dig att åka till Uganda som par?
- När vi träffades 1980 -
stod det klart att vi -
tycker om varandra -
men en mycket viktig sak var -
att vi båda visste att vi har en kallelse att bli missionärer.
I enlighet med det har vi levt vårt liv.
Det tog ändå ganska lång tid innan vi åkte.
Först kom en utbildningstid.
Hannu studerade teologi och jag försörjde familjen.
Sedan var Hannu pastor för en församling för finska invandrare -
i norra Ontario.
Därifrån åkte vi till Afrika, där vi har bott i 15 år.
- Du studerade till sjuksköterska. - Ja, det var i Finland.
- Det har funnits många olika skeden i ert liv.
Hur ser samhället ut där ni nu bor?
- Vi bor i huvudstaden Kampala.
Man säger att dessa städer är Guds städer -
för endast Gud vet hur många människor där finns.
Uppskattningen ligger mellan 800 000 och två miljoner.
Ingen vet på riktigt. Där finns väldigt många på ett litet område.
I vårt område bor man i fina hus -
men om man går hundra meter bort -
finner man skjul där det bor tiotals människor -
i sådana förhållanden att man undrar hur det kan vara möjligt.
Urbaniseringen som sker över hela världen -
förekommer också starkt i Afrika.
Man flyttar till staden för att finna ett bättre liv och arbete -
men största delen misslyckas.
När de sedan inte har något att göra -
kommer ondskan som följer med detta i dagen.
- Hur ser vardagen ut i Afrika, Uganda, Kampala?
- Det beror på vem du frågar. Ur afrikanens synvinkel -
är det en daglig kamp för att klara sig.
Jag har alltid sagt att de som -
bor i slummen har sämre livsvillkor än de som bor i byarna -
längre bort därför att där kan du själv odla -
mat på ditt jordbruk. Det går inte i staden och allt är dyrt.
Kriminaliteten är dessutom hög i staden och -
allt möjligt följer med den.
- Vardagen i Afrika är såtillvida annorlunda att -
du aldrig vet vad som kommer att hända idag.
Här kan du ganska säkert veta att kl. 13.05 händer det och det men -
i Uganda kan du inte veta säkert.
När du här går till mataffären har du en inköpslista där -
det kanske står att du behöver bröd och mjölk.
Du kan ha samma lista där men -
det är inte säkert att du får varorna i affären.
Dessutom händer en massa oväntade saker -
vilket kan göra livet rikare. Om du tycker om ett liv -
där man inte kan förutse allt så är Afrika en mycket intressant plats -
men om du måste känna kontroll -
kommer du kanske aldrig att anpassa dig till Afrika.
- Ni har tre barn som ni har uppfostrat i Afrika.
Hur har det lyckats?
- En av de första kommentarerna vi fick höra i Kanada var att -
våra barn inte behöver bli underhållna. Det stämmer.
De lärde sig använda sin fantasi. Lego var länge deras favoritleksak.
Nu senare har de olika datorspel - som också finns här.
Allmänt taget fick de ha en trevlig, fri barndom.
Vi har bott på ett stort område på missionsstationen i 15 år.
Det finns ett staket runt vår egen gård men -
hela området är inhägnat.
Jag vet inte vad det motsvarar här men det är 7,8 tunnland.
Där har funnits mycket rum att utforska och rota -
och jaga ödlor och sådant.
- Jag pratade nyligen med min äldste son som nu studerar i Kanada.
Han sa att de två saker som gjort störst intryck på honom var när -
jag tog honom till ett flyktingläger där det bodde 70 000 människor -
som flytt kriget och bodde mycket trångt. Vi delade ut mat där.
En annan gång tog jag honom till en fängelseavdelning för dödsdömda.
Vi hade där ett möte med lovsång och bön.
Min äldste son, Alex, sa att de här sakerna hade -
gjort störst intryck på honom.
Vi missionärer tänker ofta att vi måste -
skaffa det och det nya videospelet eller datorspelet.
Ändå kan det som gör störst intryck på barnen vara att -
pappa och mamma gör ett sådant arbete.
- Ja, ert liv i Uganda och hela samhället -
berörs av aids, HIV.
Hannu, hur har du berörts av aids och HIV?
- När man först träffar någon som är hiv-positiv -
vet man inte genast om det.
När jag sedan fick veta det -
så reagerade jag med att försöka undvika dem.
Jag tyckte synd om dem men tänkte att det inte är min sak.
För något år sedan var jag på pingströrelsens världskonferens.
En talare sa att om du inte beaktar hiv och aids i din tjänst -
så är den inte relevant i dagens Afrika.
Efter konferensen blev den här tanken kvar -
i mitt hjärta och mina tankar. Jag grubblade länge på detta.
Någon tid senare hade vi missionärsdagar.
En gäst kom och höll ett kort tal.
Han uttalade en tanke om att Kristi kropp är hiv-positiv.
Detta var en teologisk utmaning för mig: Kristi kropp hiv-positiv.
Han baserade sin tanke på Korintierbreven där -
Paulus säger att om kroppen har en lem som lider -
så lider alla de andra lemmarna med den.
Sanningen är den att åtta procent av de kristna i världen -
dör till följd av aids.
Aids och hiv förekommer inte bara utanför församlingen.
De förekommer mycket nära, inom församlingen.
Det här fick till stånd en attitydförändring hos mig.
Någon tid därefter blev jag ombedd -
att medverka i en teologisk bok om ämnet hiv och helande -
- övernaturligt helande. Det var sista droppen.
Det tog längre än jag trodde att skriva och -
genom det fick jag en snabbkurs i hiv och aids.
Senare har jag skrivit och gjort mycket mer.
Jag tror att Gud såg att hos mig -
måste ske en förändring .
Det jag gjort tidigare var gott och värdefullt men -
nu var det tid att börja göra någonting annat för Gud.
- Milla, du har underbara smycken runt halsen. På bordet finns mera.
Ni har grundat en organisation som heter Caring Hands.
Det har att göra med det som du, Hannu, just berättade.
Vad är Caring Hands och hur kom organisationen till?
- Caring Hands föddes. Vi planerade det inte.
År 2005 tänkte vi att vi måste göra något -
för samhället vi bor i. Vi tänkte att vi gör upp en -
lista på cirka hundra familjer.
Vi hade inga pengar men tänkte att det här vore en bra sak.
Vi ville ge julmat till familjerna, torrmat och -
lite pengar som de kanske kunde köpa kött för.
Jag tror det var 19 euro per familj.
Det var inte fråga om så stora summor.
Det lyckades över förväntan.
Vi fick donationer från Kanada och Finland -
även om det var efter att vi delat ut gåvorna.
Vi var tvungna att göra det i början av december.
När World Food Program kom med -
såg de hur väl vi hade kartlagt familjerna: -
Vem ansvarar för familjen, finns det ensamma mammor, änkor, -
hur många är barnen och så vidare.
De beslöt först att ge oss 1 000 kg mat -
men senare ringde de och sa att de ger 6 ton mat.
Vi hade redan samlat ihop 2000 kilo så -
maten räckte till för en hel månad för familjerna.
Det var 120 familjer, över 600 personer.
Vi frågade oss sedan när vi började få donationer och -
gjorde uppföljningsbesök i familjerna att -
hur skulle vi kunna styrka familjerna och göra något för dem.
Om modern är en hiv-positiv änka med fem, sex barn -
så hur kan man hjälpa henne att förbli vid liv -
så att inte barnen blir helt föräldralösa?
Idén till papperspärlorna fick vi när vi såg en kvinna göra dem.
Det såg ut att vara en bra idé som inte krävde stort startkapital.
Vi tränade först upp 15 kvinnor som hade fått julmat.
Vi ville nämligen att hjälpen skulle bli kontinuerlig.
Nu har vi 50 kvinnor. Allt som allt 55 men -
några har dött eller flyttat. Vi tar nu också med männen.
En pojke med ett poliohandikapp i händerna -
har själv tjänat ihop till sin gymnasieutbildning.
Vi började smått men hela den här grejen har vuxit oerhört.
Det är gruppen bakom som har varit till välsignelse.
Det är inte Hannu eller jag. Vi hade visionen men -
sedan fick vi med sådana människor som vill hjälpa.
Vi har nu 19 arbetstagare.
De jobbar medan vi är här -
och vi litar på att de gör allt på bästa sätt.
- Det här är papperspärlor men det skulle man aldrig tro.
De är gjorda av papper. Kan du berätta hur man gör dem?
- Man brukar ofta fråga oss -
hur länge det tar att göra dem.
Vanligtvis gör man dem på fyra, fem veckor.
Kvinnorna vi tränat upp kommer och säljer pärlorna till oss.
Det tar ungefär en månad att först gå till torget eller marknaden -
eller till en plats där man trycker böcker och planscher.
Man köper pappersark kilovis.
Det är planscher och tidningspärmar som är tjocka och glansiga.
Sedan mäter man dem och klipper dem i strimlor -
så att de är tjockare nertill och smalnar av uppåt.
Därefter rullar man dem med hjälp av en nål eller sticka.
Sedan tillsätter man lite lim.
Efter att man har klippt och rullat dem -
trär man dem på en metrev och lackar dem.
Lackeringen kan ta åtminstone tre, fyra dagar.
Först då gör man sådana här pärlhalsband.
Man ser hur man ska kombinera färgerna och om -
pärlorna har samma färg och är lika stora.
Det här är en underbar sak när man tänker på att -
kvinnorna av sina släktingar lämnats fullständigt åt sitt öde.
Ifall mannen dör är det vanligt att allt förs bort från kvinnans hem -
därför att barnen och all egendom tillhör mannens släkt.
Kvinnorna har närmast varit en börda för släktingarna.
Nu har deras självkänsla stigit oerhört mycket.
Man minns hur de såg ut från början när -
de varken log eller pratade.
De hade ett ångestfullt, sorgset uttryck i ansiktet -
och bar alltid samma kläder.
Nu har dessa kvinnors utseende och attityd förändrats.
Ingen vill vara tiggare. De kan själva -
med sitt eget arbete tjäna sitt uppehälle och -
sköta om sin familj. Det är fint att vi kunnat styrka kvinnorna.
- Ett hurudant Guds under har det varit i era ögon att -
det har vuxit så här? Ni har fått en stor förändring till stånd.
- Jag har ofta tänkt på Mose -
när Gud kallade honom vid den brinnande busken.
Gud började tala till Mose och sa att -
Han har hört hur folket har ropat till Honom och sett deras tårar -
och att Han nu har beslutat att göra någonting och stiga ner.
Om vi tänker på fattigdomen och de förfärliga förhållanden -
som många fattiga i städer som Kampala lever och bor i -
så är ropen till Gud precis likadana och -
då säger Gud i något skede att nu ska Han börja göra något.
I Moses fall gick det så till att -
Gud sa: "Jag skickar dig."
Så gjorde Gud då och så gör Han också idag.
Det finns människor som ropar och vänder sig till Gud.
Då tar Gud tag i saken och säger: "Du, Milla, Jag skickar dig."
Undret sker.
I nästa vers frågar Gud Mose vad han har i handen.
Han hade bara en liten stav. Ingenting mer.
Gud sa: "Ta staven och gå och befria mitt folk."
Det låter helt tokigt. Med en stav!
Returpapper - vad skulle man kunna göra med det?
Rädda människor ur fattigdom, hiv och aids.
Men Gud som kan handla genom en liten stav -
kan handla på samma sätt idag genom returpapper.
- Det är ett stort under.
- Jag vill säga att det är oerhört viktigt att om du tror att -
du kan göra något så måste du inte alltid vänta tills du har pengar.
Vi måste vakna upp och förstå att -
vi inte kan rädda hela Kampala eller området där vi bor -
men vi kan totalt förändra en människas liv.
Vi kan vara en del i kedjan till förändring.
Vi tror att vi måste vara fullt utrustade innan vi kan göra något -
men allt börjar med att vi sätter igång så smått.
Som den gången då Hannu undervisade på bibelskolan -
och började fördjupa sig i problemet hiv.
Då beslöt han göra hembesök hos dessa personer -
därför att det inte är samma sak att läsa siffror på ett papper -
som att träffa någon ansikte mot ansikte.
Teologi är bra men om det bara är teologi -
och det inte finns någon motvikt...
Vi brukar säga: från teologi till handling.
Faran finns också att man gör för mycket.
Man bara gör något hela tiden.
Vi försöker i Caring Hands ta hela familjen, -
hela människan i familjen, i beaktande -
på ett holistiskt sätt.
Det är inte endast det att kvinnorna genom sitt arbete -
med pärlorna kan förtjäna pengar utan -
att vi också styrker dem: Vi har påbörjat läs- och skrivprogram, -
någon från en bank kom och talade om sparande, -
alla som ville fick ett sparkonto, man har gett mikrolån...
Det finns kvinnor som har en tomt -
eller redan har byggt hus. Vi har en kvinna som -
byggde ett hus med två rum och sedan byggde ett rum till.
Hon fick hyresinkomster och mera lån och byggde ännu ett rum.
Sedan byggde hon ett hus till med två rum.
Hon har nu tre underhyresgäster.
Vi styrker dem så att de även -
utan pärlinkomster lever bättre.
- Hur var det för dig Hannu att hoppa från teologi till gärning?
- Intressant.
Det har för mig varit mycket intressant -
att uppleva att Guds Ord är -
relevant på ett konkret sätt -
i vårt dagliga liv.
Till exempel: Vad säger Bibeln om hiv och aids?
Ingenting. Sådant fanns inte när Bibeln skrevs.
Men säger Bibeln något om änkor, faderlösa, ensamförsörjare -
sjuka människor? - Ganska mycket.
Vi måste hitta ställen där Bibeln kan tillämpas på -
vårt samhälle och dess frågor.
Här har jag själv funnit ett samband.
Det betyder inte att alla hittar samma samband som jag.
Gud kallar inte alla att arbeta med hiv och aids.
Gud behöver var och en av oss och vill styrka oss.
Han vill använda oss.
Till det Gud har kallat oss.
Det finns ett ställe i Joh 17 där Jesus bad och sa: -
"... dem som Du har gett mig."
Jesus bad inte för Jerusalems eller Judeens invånare -
eller för Israels invånare utan för tolv personer.
Jag tror att vi är i en liknande position.
Gud anförtror en del människor till oss -
och det är vårt ansvar att göra det Gud kallat oss -
att göra för de här människorna.
- Det blev en sådan framgång att -
Caring Hands fick ett pris för främjande av exporten.
Hur kändes det? - Det var helt otroligt.
Vi trodde att det säkert blivit något missförstånd.
Men vi hade från början försökt göra allt på rätt sätt.
Alltid när vi skickar försändelser till -
Finland eller ett annat land -
så gör vi det genom Ugandas Export Promotion kontor.
De ger stämpel och papper på att produkten är gjord i Uganda.
Det var de som såg oss varje vecka och föreslog att vi -
skulle få priset för exportens befrämjande.
Vi belönades inte för att vi skulle ha exporterat mycket utan -
för det värde som pärlorna ytterligare tillför -
när den ugandiska kvinnan lyfts upp.
Detta var vår fördel.
Presidenten var med vid tillfället och överräckte priset och -
höga tjänstemän, ministrar och även -
stora exportörer som -
verkligen skulle ha förtjänat priset.
Det var fint att se att -
många av våra kvinnor var med.
- Vad är er bön för Kampala, för Uganda?
- Tillkomme Ditt rike och ske Din vilja.
- Jag tvingas ofta se deras elände och hunger så min bön är: -
Giv oss idag vårt dagliga bröd.
Om kvinnorna som fått infektionen hiv -
får medicin så kommer de nu också att få mat -
och de kan själva tjäna pengar till den. Det är verkligen en fin sak.
- Många tittare vill säkert förena sig i bönen.
Milla och Hannu Happonen, tack att ni kom.
Gud välsigne er i Uganda, Kampala.
- Det är vi som ska tacka för att vi fick vara med.
Översättning: Himlen TV7