o
Felix, olit upseerina entisen Neuvostoliiton armeijassa.
Olet saanut koulutuksen taistelemiseen.
Teet töitä taistellaaksesi vihollista vastaan, joka ei ole -
suomalainen, englantilainen tai amerikkalainen.
Sinä työskentelet auttaaksesi vainottua seurakuntaa, -
jolla on vihollinen.
Kertoisitko hieman työstäsi?
Totta, olin entisen Neuvostoliiton laivastoupseeri, -
ja kun monta vuotta sitten vastaanotin salakuljetetun Raamatun,
joka oli tuotu Skandinaviasta Pietariin, niin elämäni muuttui.
Minut erotettiin laivastosta, menetin työni.
Mutta sen jälkeen sain palvelutyöni.
Uskon, että jos jatkamme Raamattujen antamista niille -
kristityille, joilla ei ole tarpeeksi kristillistä kirjallisuutta, -
ja jotka asuvat rajoitetulla alueella, -
niin tämä on se tärkeintä, mitä voimme tehdä.
Valitettavasti tänä päivänä on yhä paljon vainoa -
entisen Neuvostoliiton alueella. Siellä teen palvelutyötänikin.
Mikään ei ole muuttunut Neuvostoajalta.
Tai muutamia muutoksia vain.
Olet oikeassa puhuessasi vihollisesta.
Kristittyillä on olemassa suuri vihollinen.
Erityisesti muslimimaissa:
Turkmenistanissa, Uzbekistanissa, Azerbaidžanissa ja Tadžikistanissa.
Siellä teemme myös palvelutyötämme.
Vainoa on siellä paljon.
Voin kertoa esimerkkejä,
kertomuksia rohkeista kristityistä, jotka ovat vangittuina.
He ovat menettävät omaisuutensa, saaneet potkut töistä ja -
joutuvat kaikenlaisiin vaikeuksiin valtionjohdon kanssa -
vain sen vuoksi, että ovat kristittyjä.
Evankelistoja ja pastoreita.
He rakastavat Jeesusta samalla tavalla kuin me vapaassa maassa.
Kerrot vainosta kristittyjä kohtaan.
Haluaisin kysyä...Kerrot, että tilanteet ovat hyvin vaarallisia.
Neuvostoliiton hajoamisesta on jo monta vuotta, -
mutta silti näissä maissa on vielä vainoa.
Mistä tämä vaino on peräisin?
Asia on helppo. Neuvostoliitto hajosi nimellisesti, -
mutta ei hallintojärjestelmänä. Se on vielä sama kaikkialla.
Ei ole sananvapautta, mediavapautta tai -
muutakaan vapautta
niissä maissa, jotka kuuluivat entiseen Neuvostoliitoon.
On yhä yksi hallinta, puolue, ja yksi diktaattori.
Ainoastaan väri ja nimi muuttuivat.
Tiedämme kaikki, että missä Herran henki on, -
siellä on vapaus.
Hallitus siinä maassa... Kuten myös Venäjä, Uzbekistan ja Turkmenistan,
ne eivät salli kristinuskon kasvaa. Se ei saa kasvaa puun tavoin.
Kristinusko nujerretaan maahan, -
ihmisille ei anneta vapautta olla kristittyjä.
Kuulemme erilaisia uutisia, kuinka Tilanne paranee päivittäin
Jeesuksesta voi puhua
ja evankeliumia voi saarnata vapaasti ilman ongelmia.
Kertoisitko esimerkkitilanteen jostakin henkilöstä?
Eräs tuore tapaus on pastori David Tshestakov, -
hän on helluntaipastori Uzbekistanista.
Poliisi kidnappasi hänet viime tammikuussa -
pienessä kaupungissa Uzbekistanissa.
Hän sai 4 vuoden vankilatuomion vain siksi, -
että hän on helluntaipastori. Muita rikoksia ei ole.
Hän ei ole ainoa henkilö, jonka tiedän.
Uzbekistanissa on myös kaksi muuta pastoria vankilassa -
ja yksi Azerbaidžanissa.
Turkmenistanista meillä ei ole tietoa, koska asiat -
pidetään salassa.
Haluaisin kertoa enemmän vielä pastori Tshestakovista.
Hän ei ole pelkästään vainon uhri.
Hänellä on voitto tilanteen yli.
Tapasin hänen perheensä ja puhuin hänen 6-vuotiaan tyttärensä kanssa -
isän tilanteesta vankilassa.
Tytär sanoi minulle...
Kysyin siis häneltä: "Pelkäätkö isäsi puolesta?"
Hän vastasi: "En pelkää." "Mikset?", kysyin.
"Koska rukoilen päivittäin hänen puolestaan."
Tämä 6-vuotiaan tytön esimerkki on hyvänä esimerkkinä -
minulle itselleni sekä meille kaikille.
Hänellä on usko, joka on vahvempi kuin meidän uskomme, -
jotka elämme vapaassa maassa.
Hän uskoo, että mikäli hän rukoilee isänsä puolesta vankila-aikana, -
niin kaikki muuttuu vielä hyväksi.
Ymmärrän häntä.
Tuo on hyvä esimerkki kaikille. Että ymmärrämme sen, -
että jos rukoilemme, Jumala antaa vastauksen. - Juuri niin.
Mainitsit vankilatilanteista, ja olet joskus tavannut nämä pastorit.
Kyllä, tapaan usein monia pastoreita -
sen jälkeen, kun he pääsevät vankilasta.
Vankilaan joutuminen tapahtuu yhtäkkisesti. Sitä ei tiedä.
Olen keskustellut joidenkin pastoreiden kanssa, -
kun he ovat vapautuneet.
Jotakin erityistä siinä on.
Esimerkiksi eräs 20-vuotias nuori mies.
Hän oli vankilassa 6 kuukautta. Hän oli hyvin peloissaan.
Päivä vapautumisen jälkeen tapasin hänet.
Hänelle oli annettu 8 vuoden tuomio jostakin terroristiliikkeestä, -
mutta pastori hän siis on.
Hän vapautui tuon 6 kuukauden jälkeen ja kyselin häneltä: -
"Mitä aiot tehdä tulevaisuudessa?"
Hän oli hyvin pelokas, mutta sanoi:
"Aion saarnata evankeliumia."
Eli hänelle vankila ja vainoaminen antavat enemmän voimia, -
ne eivät säikytä häntä.
Hänestä tulee rohkeampi ja hän uskaltaa saarnata evankeliumia -
missä tahansa vaikeuksienkin keskellä.
Entäpä hänen perheensä?
Pastori on vankilassa ja perhe odottaa hänen takaisin palaamistaan.
Hän on isä ja aviomies.
Kuinka perhe pärjää taloudellisesti? Mistä he saavat ruoan?
Kuinka vaimo pystyy huolehtimaan perheestä?
Eräs toinen kertomus liittyy yhteen toiseen pastoriin Muynakista.
Kun hänet vuonna 1999 pidätettiin,
poliisi kielsi hänen vaimoa menemästä kodin ulkopuolelle.
Tämä kylä siis on Keski-Aasiassa, ja naisen tuli totella poliisin käskyä.
Niin hän pysytteli kotona pienen vauvansa kanssa.
Kaikki muslimisukulaiset eivät kommunikoineet hänen kanssaan, -
koska hän on kristityn vaimo.
Tämä nainen melkein kuoli nälkään. Pastorin palatessa vankilasta -
hän löysi vaimonsa ja tyttärensä kotoa ilman ruokaa.
Ei leipää eikä maitoa, vain vettä ja kuivettuneita leivänkannikoita.
Se oli hirvittävää pastorille.
Tämä on yksi syy palvelutyöllemme Keski-Aasiassa. Koitamme auttaa...
Vankilassa olevia emme voi auttaa ennen kun he vapautuvat.
Mutta heidän perheitään voimme auttaa.
Perheet elävät usein vaikeissa olosuhteissa -
aviomiesten ja isien joutuessa vankiloihin.
Toki.
Tiedät myös tilanteiden laidan Georgiassa.
Olemme kuulleet uutisissa arveluja tulevaisuudesta.
Venäjän rajalla oleminen saa ihmiset pelkäämään.
Sinulla on varmasti jotakin kerrottavaa, kun olet käynyt siellä.
Olet äskettäin käynyt siellä.
Kyllä minulla on Georgiasta kerrottavaa.
Itse asun Ukrainassa ja me kaikki:
Suomi, Ukraina ja Georgia olemme naapureina suurelle Venäjälle, -
josta on tullut pahempi ja pahempi.
En pelkää sanoa sitä. Se on totuus. Se täytyy sanoa.
Olen ollut Georgiassa -
ja georgialaisilla on erityinen paikka sydämessäni.
He ovat mukavia ihmisiä, aivan kuten suomalaiset.
Kiitos vain.
Niin, olen käynyt siellä ja Georgiassa on yhä sota.
Venäjän armeija menee sinne...
Näin paljon pakolaisia, jotka pakenivat tuhotusta kylästä.
Juttelin erään naisten kanssa joka kertoi, että
hänen pihalleen oli heitetty pommi.
Pommi tappoi välittömästi 7 ihmistä, ja 15 loukkaantui.
"Meillä ei ollut aikaa haudata miestäni.
Rukoilin, että saisin aikaa palata takaisin ja haudata hänet -
kristillisellä tavalla."
Toinen henkilö, mieshenkilö, itki ja kertoi: -
"Rakensin taloani 20 vuotta,
ja he tuhosivat sen hetkessä pommituksessa."
He vain menevät tuhoamaan kyliä ja siviilien elämää, syynä vain, -
että pieni maa haluaa itsenäistyä. Georgia haluaa olla vapaa.
Olin edellisen kerran Suomessa helmikuussa ja -
luin uutisista, että suomalaiset myyvät talojansa ja -
tonttejansa venäläisille. - Totta.
Sitä jatkuu yhä.
Tilanne Georgiassa...
Ehkä et ymmärrä, mutta minulle se on ilmiselvää.
Venäläiset aloittivat jakamaan passeja ja Venäjän kansalaisuuden -
joillekin ihmisryhmille Georgian alueella.
Sitten tuli hetki, jolloin Venäjä sanoi: -
"Aiomme suojella kansalaisiamme."
Ja sitten he lähettivät sotajoukkoja ja -
tankkereita kansalaisiaan suojelemaan.
Ehkä et näe sitä, mutta minulle on päivänselvää, että mikäli -
suomalaiset myyvät taloja ja tontteja Suomesta naapurimaalle,
niin tulee aika, jolloin Venäjä sanoo: "Venäläisiä asuu siellä -
Suomen alueella. Aiomme suojella heitä."
Saattaa olla, että raja siirtyisi tuolloin enemmän länteen.
Kiitos tästä haasteesta.
Meidän täytyy siis rukoilla ja ymmärtää mitä on meneillään.
Toivoisin, että voisimme vielä puhua -
vainottujen perheiden tilanteista.
Sinä olet vieraillut heidän luonaan ja ollut auttamassa heitä.
Mitä se merkitsee, kun he käsittävät olevansa niin yksin?
He ovat kodin sisäpuolella. He eivät mene ulos.
Kuinka he pystyvät elämään niin yksinäisinä sisään suljettuina?
Kun muihin ei ole yhteyttä, kuinka sellaisesta selviää?
Minut on pidätetty elämäni aikana ja tiedän miltä tuntuu olla yksin.
Sillä ei ole väliä onko kristitty ja jos on usko Jeesukseen.
Joskus, koska olemme kaikki ihmisiä, tunnemme itsemme yksinäisiksi.
Tiedän Intiassa erään pastorin, jonka omaisuus tuhottiin.
Alue ei ole työpiirissäni, mutta silti.
Hän soitti tänne Eurooppaan ja pyysi: -
"Soittakaa minulle takaisin ja antakaa rohkaisun sana."
Tämä on tärkeää. Meidän tulee osoittaa vainotuille kristityille, -
etteivät he ole yksin.
Uskon, että tärkeintä mitä voimme tehdä on, -
osoittaa heille, että olemme yhtä ja samaa ruumista.
Voimme lukea sen Raamatusta.
Jos yksi kehon jäsen kärsii,
silloin muu keho ei voi olla iloinen, koska osa siitä kärsii.
Meidän tulee jakaa heidän kärsimyksensä.
Meidän tulisi muistaa vankilassa olevia -
ja osoittaa heille rakkauttamme.
Kyse ei ole rahasta, vaan hengellisestä yhteydestä.
Rakkaus, ystävyys ja muutamien sanojen jakaminen.
Voimme ilmaista, että meillä on rakkautta heitä kohtaan, -
jotka joutuvat kärsimään. Jotakin pystymme tekemään.
Onko sinulla jotakin käytännöntapaa tehdä tämä? - Kyllä.
Monet, jotka haluavat ilmaista jotakin, kirjoittavat kirjeitä.
Kirjeet voi lähettää Stefanus-toimistoon Toivakkaan, -
ja sitten henkilökohtaisesti toimitamme kirjeet.
Minulla on eräs mukava kokemus liittyen Veera Tshestakovaan, -
pastorin tyttöön, josta kerroin.
Hän sai kortteja toiselta tytöltä Hollannista.
Heistä tuli hyvät ystävykset.
Tytöstä Hollannista ja tytöstä Uzbekistanista tuli ystäviä -
kirjeenvaihdon kautta.
Tee se, mitä sydämessäsi on.
Eli he voivat kokea, että he eivät ole yksin.
Joku välittää heistä ja lähettää terveisiä ja kertoo, että -
rukoilee heidän puolestaan.
Se on tärkeää. - Tämä on haaste jokaiselle kristitylle.
Jos sydämessäsi koet jotakin, etkä sitä tee, niin jokin on väärin.
Kokiessasi: "Minun täytyy mennä tuonne ja keskustella -
heidän kanssaan." Tee se silloin.
Tai jos haluat olla antelias ja antaa lahjan, niin tee se.
Tai jos haluat kirjoittaa kirjeen, tee se.
Uskon, että aktiivisessa kristillisyydessä -
kristittyjen tulee tehdä jotakin.
Kuinka me muuten voimme muuttaa maailmaa?
Jos olemme maailman valona, miten voimme sitä olla, -
jos emme anna valon loistaa? Jos emme tee mitään, -
vaan istumme vain tv:n edessä ohjelmaa katsellen.
Ei se ole kristillisyyttä. Ei Jeesus tätä meiltä halua.
Yksi kysymys vielä.
Mikä tilanne on Raamattujen, -
kristillisen kirjallisuuden ja laulukirjojen suhteen?
Se, että on jotakin luettavaa, -
josta ymmärtää, että "Jumala on kanssani".
Onko näissä maissa vapautta pitää Raamattua mukanaan? - Ei.
Raamattu on harvinainen. Se, mitä meillä on täällä, on aarre.
Mitään kristillistä kirjallisuutta ei saa maahan viedä.
Teemme sitä, mutta en voi asiasta puhua avoimesti,
koska teemme sitä laittomasti.
Raamattuja ei kuitenkaan ole tarpeeksi. Eikä laulukirjoja ole.
Olen nähnyt, kun kristityt kirjoittavat postikorteille -
laulunsanoja voidakseen laulaa yhdessä.
Monia laulukirjoja on kirjoitettu käsin -
noin 20 vuotta sitten Neuvostoaikana.
Teemme joitakin projekteja liittyen pieneen määrään kirjallisuutta, -
jota salakuljetamme. - Yhä on Raamatun salakuljettajia.
En puhu siitä televisiossa.
Kun on se mahdollisuus mennä sinne, -
niin millaisia kokemuksia sinulla on ollut -
Raamatun kanssa sinne menemisestä?
Raamattuko kainalon alle vai?
Miten sinne on mahdollista mennä tavarat kädessä?
Minulla on monia hienoja kertomuksia tästä.
Eräs tapahtui kaksi vuotta sitten -
ajaessani pakettiautollani Keski-Aasiaan.
Minulla oli laatikko autoni katolla, joka oli täynnä kirjoja.
Suksiteline. - Niin juuri.
Se oli täynnä kirjallisuutta, ja tullissa minulta kysyttiin:
"Oletko menossa kalastamaan?"
Olin siis Keski-Aasiassa, jossa ei ole merta, jokia jne.
Kyselin: "Kuinka niin?"
"No koska sinulla on laatikko katolla."
Vastasin: "Kyllä, olen menossa kalastamaan." - "Selvä, mene."
Oli se todella kalastamista, koska veimme monia Raamattuja, -
Uusia testamentteja ja laulukirjoja. Se oli sielujen kalastamista.
Se on ainoa keino. Muutoin joku tulee avaamaan -
ja tarkastamaan sekä kysellen: "Mitäs täällä on?"
Mitä tapahtuu, jos he käsittävät, että salakuljetatte Raamattuja?
En tiedä, mutta jos menet rajan yli, niin aina täytyy rukoilla.
Koko ajan.
Voi tapahtua pieniä ihmeitä.
Esimerkiksi pyyhe voi pudota kirjojen päälle tai -
virkamies saattaa katsoa takaosaa.
Pitää rukoilla koko ajan, kun palvelutyötä tekee.
Jollet rukoile, olet eksyksissä rajalla, -
tai lentoasemalla tai -
milloin tahansa, kun matkaat rajoitetulle alueelle.
Onko sinulla jotakin erityistä sanottavaa meille suomalaisille?
Kyllä.
Muistan aina Jeesuksen sanat, että Hän lähetti meidät.
Hän ei käskenyt vain olla, vaan kehoitti lähtemään liikkeelle.
Tahtoisin sanoa suomalaisille, että tehkää se, mitä sydämissänne koette.
Jos teette Jeesukselle jotakin, niin älkää pitäkö taukoa tai -
odottako parempaa aikaa, sillä aika on nyt.
Huomisesta emme tiedä.
Elämme nopeasti muuttuvassa maailmassa, -
emmekä tiedä milloin vihollisen joukot tulevat -
tai milloin huomaamme elävämme islamilaisessa maassa.
Enää ei ole sinivalkolippua, vaan vihreä lippu.
Meidän on tehtävä jotakin Kristukselle, ja tehtävä se nyt.
Uskon, että ihmiset Keski-Aasiassa:
pastorit ja muut kristityt, ovat kuin eturintaman sotilaita.
Kun Neuvostoliiton ja Suomen välillä oli sota, -
jotkut ihmiset olivat eturintamalla Karjalassa,
ja toiset pysyttelivät kotona -
valmistaen kalaa, makkaraa ja lämmittivät saunan.
Nyt ne ihmiset, jotka taistelevat pahaa vastaan Keski-Aasiassa, -
taistelevat suojellaakseen meidän vapaata kristillistä elämää täällä.
Meillä ei ole vaikeuksia, eikä meitä pidätetä, sillä heidät pidätetään.
Haluaisin, että muistatte heitä, heprealaiskirjeen 13:3 sanoin:
"Muistakaa vankeja, niinkuin olisitte -
itsekin heidän kanssaan vangittuina..."
Meidän tulee muistaa kärsiviä kristittyjä, -
niin kuin itse kärsisimme heidän kanssaan.
Haluan kiittää huomiostanne -
ja toivotan Jumalan siunausta!