o
Jonathan Hunter, lämpimästi tervetuloa.
On hienoa olla täällä. - On hienoa, että olet täällä.
Kun luin taustatietoa sinusta, minulle jäi tunne
että tässä on mies, joka on kulkenut elämässään pitkän matkan.
Onko vaikutelma oikea?
Onko minulla mennyt rankasti ja lujaa? Todennäköisesti.
Toki monia asioita on tapahtunut. Jumalan armosta olen selviytynyt.
Herra on antanut elämääni paljon ja auttanut pääsemään yli
lukuisista virheistäni kasvuni varrella... ja vääristä valinnoista.
On hienoa nähdä näin vuosia myöhemmin
että virheistäni ja vääristä valinnoistani huolimatta
Jumala on nähnyt hyväksi tuoda minut Suomeen - tämä ei ole ensi kertani.
Olen täällä neljättä kertaa ja saan jakaa sitä mitä Hän on antanut minulle
ja näyttänyt minulle vuosien saatossa Elämän puolelle -ohjelman puitteissa.
Ennen kuin puhumme siitä, mitä sinä ja ministrysi teette
puhutaan elämästäsi sitä ennen. Olit näyttelijä ja malli.
Opiskelin yliopistossa ja New Yorkin näyttelijäkoulussa näyttelijäksi.
Ensin teatterinäyttelijäksi ja asuin Pariisissa kolmen vuoden jakson.
Siellä ollessani tulin tekemisiin elokuvien kanssa - ranskaksi.
Sen jälkeen ajattelin, että voi nenä! tästähän täytyy palata Yhdysvaltoihin
ja ryhtyä Hollywood-tähdeksi. Niinpä palasin Yhdysvaltoihin.
Tein pieniä osia TV-ohjelmiin ja saippuaoopperohin.
Siinä sivussa toimin valokuvamallina. Yhteensä sillä sai hankittua elannon.
Mutta ei minusta kyllä tähteä tullut.
Nyt puhutaan siis 1970-luvusta, erityisesti ajastani Los Angelesissa.
Käytin silloin paljon huumeita, koska se oli sen ajan juttu.
Tuon vuosikymmenen aikana menin yhä pitemmälle huumeiden käytössä.
Vuonna 1979 se johti vanhingossa otettuun huumeiden yliannokseen.
Mutta selvisit siitä. - Siksi olen täällä!
Kyllä, mitä ilmeisimmin selvisin siitä.
Sen seurauksena pääsin sairaalasta. Veljeni ja kälyni olivat uskossa.
He hoivasivat minut takaisin terveeksi koska olin käyttänyt paljon huumeita.
Huumetta, jollaista en tiennyt käyttäneeni, mutta olin kuitenkin.
He veivät minut muutamaan seura- kuntaan, jotta voisin nähdä ympäristön
jossa Jumala on osallisena ja että hyvä olo tulee Jumalasta ei huumeista.
Olin ollut homosuhteissa, hetero- ja homosuhteissa, kokeilin kaikkea.
Kun menimme ensi kertaa seurakuntaan mietin, että tämäpä mielenkiintoista.
Mitä sekin pitää sisällään. En ollut juuri saanut kristillistä kasvatusta.
Se oli ihan uutta minulle, mutta olin Kaliforniassa ja siellä seurakunnat
olivat hyvin erilaisia kuin kaupungissa, jossa olin kasvanut
itärannikolla Philadelphiassa. Kalifornia oli tyystin erilainen.
He veivät minut seurakuntaan, joka kokoontui erään lukion auditoriossa.
Pastorilla oli yllään havaijilais- paita, shortsit ja varvastossut.
Ajattelin: "Wau!" Nyt ollaan todella Kaliforniassa.
Tätä siis on kalifornia- lainen kristillisyys.
Kun näin kaikki ne nuoret nauttimassa Jumalasta, se voitti minut puolelleen.
Huolimatta monista ennakko- luuloista minun puoleltani...
Pidin itseäni sentään aikamoisena näyttelijänä.
Ja nämä taas olivat varmaan jotain raamattunörttejä.
Mutta näin, etteivät he olleet sitä. Heissä oli aito Jumalan rakkaus.
Halusin sitä. Niinpä pari kuukautta tuon huumeiden yliannoksen jälkeen
otin Kristuksen vastaan elämääni. Se tapahtui vuonna 1980.
Ja viisi vuotta myöhemmin elämässäsi tapahtui varsin dramaatinen käänne.
Näin kävi. 1980-luvun alussa ilmaantui uusi sairaus
jota alkuun kutsuttiin homotaudiksi. Tiedämme, että se on AIDS.
Sitten tajuttiin, ettei se olekaan homotauti, vaan virus, joka voi iskeä
kehen vain seksikontaktien tai yhteis- käytössä olevien neulojen myötä.
Olin tullut uskoon, kuten sanoin, ja minusta tuli pidättyvyyttä harrastava.
En harrastanut seksiä kenenkään kanssa.
Vuonna '85 kun HIV-virustestit tulivat kaikkien ulottuville, menin testiin.
Joku sanoi: "Menisit vain, ei sitä koskaan tiedä."
"Samalla saat tietää, millainen kokemus se on."
Olin ihan varma, että olen HIV- negetiivinen, koska olin pidättynyt
seksisuhteista muutaman vuoden ajan ja olin uudestisyntynyt kristitty.
Ajattelin Jumalan varjelleen minut siltä, mutta en tiennyt, että HIV voi
kyteä oireettomana aiheuttamatta muutoksia ihmisen ruumiissa.
Kun minulle selvisi klinikalla, että olinkin positiivinen, järkytyin.
En voinut uskoa sitä todeksi.
Mietin, mitä järkeä sitten on tulla uskoon tai pidättyä seksistä
jos Jumala ei pysty poistamaan virusta.
Tämä toimi silmien avaajana siitä, miten turvautua toisiin.
Miten jakaa elämää rohkaisemalla minua olemaan antautumatta kuolemalle.
Siihen aikaan ei ollut tehokasta lääkettä AIDSiin.
Sairastumista kyettiin siirtämään, mutta elämää ei kyetty pidentämään.
Luonnollisesti kuvittelin kuolevani AIDSiin, mutta kristityt ystävät
jotka eivät pelänneet laskea käsiään päälleni ja rukoilla puolestani
ja rohkaista minua, todella auttoivat minua, etten tullut häpeän leimaamaksi.
Näin monia, jotka kokivat sitä. Minulla taas oli rakastavia uskovia.
Siihen aikaan oli harvinaista olla pelkäämättä viruksen tarttumista.
He uskoivat, ettei se tartu normaali- oloissa ja olivat toki oikeassa.
He luottivat tähän tietoon ja vain rukoilivat puolestani.
Pelko siitä, mitä huomenna tai vuoden kuluttua tapahtuu, väistyi.
Se oli todella demonstraatio siitä, miten Kristuksen ruumis toimii.
Ja se oli siis ratkaisevaa sinulle, että jaksoit jatkaa.
Totisesti. Ihmiset sanoivat minulle:
"On kyllä tosi vaikea uskoa, että olet HIV-positiivinen."
"Et näytä tartunnan saaneelta." Näin virus toimi minussa.
Tiedän monia ihmisiä, uskovia, joilla on tämä virus ja jotka sairastuivat.
Miksi niin ei käynyt minulle, sitä en tiedä. Ehkä olen fyysisesti vahva.
Mutta joka tapauksessa he poistivat paineen minulta.
Minulla oli ympäristö, joka toivotti minut tervetulleeksi.
Minulla oli myötäeläviä uskovia ympärilläni ja se kohotti henkeni.
Olen tässä tänään suurelta osin siksi, että he rakastivat minut terveeksi.
Ja toki minun tuli jatkaa oikeiden valintojen tekemistä.
Olla liittymättä muihin seksuaalisella tasolla ja se vaati eheytymisprosessin.
Liityin Desert Stream Ministries -järjestöön.
Se ohjaa muutokseen seksuaalisesti särkyneitä ihmisiä jotka ovat tehneet
vääriä valintoja Jumalan asettaman avioliittosuhteen ulkopuolella.
Ja auttaa ihmisiä joilla on vaikeuksia luoda hyviä, terveitä ihmissuhteita.
Mitä ilmeisimmin menneisyydessäni tarvitsin tämän kaltaista apua.
Niinpä etsin sitä ja oli ihanaa löytää sitä seurakunnasta.
Löytää eheyttävä ja korjaava ympäristö joka hoiti myös tunnetason myrskyn
joka jatkui yhä. Meillä kaikilla on se.
Niinpä rakensin itseäni luottamuksessa että vaikka olin saanut AIDS-tartunnan
ja huolimatta homo- ja biseksuaali- taustastani ja huolimatta huumeista
Jumala silti rakastaa minua.
Siskoni ja veljeni vahvistivat tätä rukoilemalla puolestani.
Näin sen myös päästessäni eroon hyvin kieroutuneesta identiteetistäni.
Aloin nähdä miehet ja naiset toisiaan täydentävässä valossa
sen sijaan, että olisin katsonut heitä vain himon läpi.
Uskon, että kaikki nuo asiat ovat vaikuttaneet hyväksi.
En voi ollenkaan vähätellä sitä. Kun aloin kertoa HIV:stä toisille
meitä kokoontui ryhmä, jonka kanssa aloimme käydä tapaamassa ihmisiä
joilla on HIV ja myöhemmin siitä tuli Elämän puolelle -järjestö.
Useimmilla kohtaamillani uskovilla ei ole ollut ympäristöä joka minulla oli.
Näin, miten heidän immuniteettinsa kului kohti loppua, kun he painivat
paineen alaisina peläten, kuka saa selville. Saako pastori selville?
Heittävätkö he minut pihalle? Entä perheeni? Kaikki nämä asiat.
Jumalan armosta minun olo- suhteeni eivät olleet tuollaiset.
Käänsit tämän saamasi huonon uutisen toiminnaksi.
Ja päätit puhua avoimesti siitä, mitä käyt läpi.
Se alkoi rukousryhmästä AIDSin saaneiden ihmisten puolesta.
Olin aloittanut sen itse asiassa joitakin kuukausia ennen
kuin minulle selvisi, että olin itse positiivinen.
Jumala tuntui toimivan jo siinä. Erään hyvän ystäväni veli sairastui AIDSiin.
Olin itse käynyt eheytymistä läpi Desert Streamin kautta
oman seksuaalisuuteni suhteen.
Minua rohkaisi suuresti se, että aloin aivan kuin kukoistaa
enkä pelännyt kertoa menneisyydestäni.
Kuulin juttuja siitä, miten AIDS pitää kohdata ajattelemalla myönteisesti.
Tai: "Hankimme parannuskeinon tähän."
Ajattelin, että parempi olisi, kun he tietäisivät Jumalan rakastavan heitä.
Olin aloittanut rukousryhmän ensin ja sitten selvisi, että minulla on HIV.
Tuumin, että tästä taitaakin tulla henkilökohtaisempaa kuin ajattelin.
Tai kuin olin ajatelut, mutta olet oikeassa, Jumala käytti tätä kokemusta.
Sitä mukaa kuin itse eheydyin eri alueilla suhteessa seksuaalisuuteni
ihmissuhteisiin ja HIViin ja siihen, miten seurakunta siihen suhtautui
minulle kertyi myös ymmärrystä siitä.
Siitä tuli perustus Elämän puolelle -sarjaan, jonka sitten kirjoittaisin.
Perustit siis järjestön, eikö totta? - Kyllä vain.
Kirjoitit tämän kirjan, joka meillä on myös suomeksi. Näytän sen katsojille.
Puhutaan sitten Elämän puolelle -ohjelmasta.
Mistä siinä on kyse? Mikä sen päämäärä on?
Se on 14 viikon sarja, joka vie osallistujan läpi fyysisten
hengellisten ja tunnemaailman asioiden joita he kohtaavat arkielämässään
elämäänsä rajoittavan sairauden kanssa, kuten sitä nimitän.
Aloitin tämän tukiryhmän alunperin AIDSiin sairatuneiden kanssa.
Mutta kun tuo materiaali julkaistiin, näin että oli syöpään tai lupukseen
tai masennukseen sairastuneita, jotka voisivat hyötyä tällaisesta ryhmästä.
Ja tästä työkirjasta, jota kirjoitin.
Niinpä laajensin sen kieltä kattamaan myös muita sairauksia.
Tämä vähän taustatietona siitä, mitä siitä on tullut.
Siitä on tullut tällainen matka, kuten sanoin, mutta ei ainoastaan niille
joilla on elämää uhkaava sairaus, vaan muitakin elämää rajoittavia sairauksia.
Kuten diabetes, joka on hallittavissa, mutta on krooninen sairaus.
Se on muuttanut heidän elämänsä ja määritellyt sen.
Samalla viikoittain tuomme ihmisiä yhteen ja kutsumme Kristuksen mukaan.
Kun ihminen taistelee lääkityksen ja uskolla parantumisen kanssa
tai kun ihminen käy lääkärissä ja yrittää ymmärtää sairauttaan
siihen voi pyytää Jeesuksen mukaan. Hän haluaa olla osallinen siinä.
Tai kun miettii kuolemaa, kuolemista.
Kun on elämää uhkaava sairaus, saattaa pelätä siitä puhumista
ihan kuin se jotenkin edesauttaisi sen etenemistä ennenaikaiseen kuolemaan.
Viemme ihmiset läpi harjoituksen osoittaen voivamme kysyä kysymyksiä.
"Kuka minusta huolehtii?" Nyt vielä, kun pystymme kysymään.
Pyydämme Jeesusta lohduttamaan.
Kysymme: "Herra, mitä tunteita tämä sairaus minussa todella herättää?"
Katsomme myös tapoja, joilla Jeesus parantaa meitä.
Katsomme muutosta, joka tulee rististä ja Hänen uhristaan
ja ylösnousemuselämästään.
Mikä on uudestisyntyneen kristityn identiteetti?
Millainen eheytymisprosessi oikein on?
Puhumme häpeästä ja itsevihasta - isoja kysymyksiä jokaiselle uskovalle.
Mutta varsinkin sellaiselle, josta tuntuu että sairaus on leimannut hänet
tai eristänyt häntä muista.
Tuomme ihmisiä yhteen puhumaa näistä asioista ja opetamme heitä.
Rukoilemme ensin isona ryhmänä.
Sitten jakaudumme sukupuolen mukaan miesten ja naisten pienryhmiin.
Näin voimme rukoilla yksilöllisemmin
niiden asioiden puolesta, joita kullakin vikkolla nousee esiin.
Opetus kulminoituu aiheeseen "Kuolemanhengestä vapautuminen."
Kuoleman henki ja sen vaikutus on aiheena tuttu kaikkialla maailmassa.
Kun katsomme sotia tai lamaa. Suomella on omat juttunsa niin kuin USAllakin.
Tai millä tahansa maalla, jossa kipu, pettymys ja väkivalta ovat pinnalla.
Eivät ne uskovankaan elämästä vain puhahda tiehensä.
Kristuksen viimeinen vihollinen on kuolema, jota ei vielä ole tuhottu.
Mutta voitettu se on. Kerromme heille, että tämä asia on alati esillä
ja he tulevat tuntemaan sen hyvin todellisella tasolla.
Jumala saattaa parantaa sinut, mutta silti se saattaa jäädä mieleen
kokemuksena tästä elämää rajoittavasta sairaudesta.
Ja se saattaa uudelleen alkaa huolestuttaa.
Opetamme, että Jeesus on varustanut meidät voittamaan tämän.
Päätämme siis rukoukseen, jossa ihmiset rukoilevat ääneen:
"Herra, vannon uskollisuuttani sinulle, joka olet Elämän Herra."
"Sanoudun irti kuolemanhengestä. Otan auktoriteettini Kristuksessa
riippumatta siitä, kuinka paljon tämä asia vaivaa minua uskoen
että rukoukseni jälkeen paljastat sen ja annat minulle suuremman rauhan."
"Sanoudun irti siitä. Voisin kietoutua elämän pettymyksiin."
"Miksi en ole parantunut?" Ja sitä voisi jatkaa loputtomiin.
"Omalta osaltani tänään, huomenna ja ylihuomennakin, sanoudun irti siitä."
"Minulla on vielä voimaa tehdä se."
"Minulla on hengellinen auktori- teetti ja aion käyttää sitä."
Se rakentuu kohti tätä hetkeä. Eheydymme, eheydymme ja eheydymme.
Rukoilemme myös fyysistä parantumista. Lopuksi johdamme heidät ulos tästä
ja sanomme: "Sinulla on paikka Kristuksen ruumiissa. Et ole kuollut."
Autamme heitä tulemaan esiin.
Ryhmän jälkeen voit rukoilla tämän rukouksen ääneen.
Voit tuntea enemmän elämää ja on Jumalan asia näyttää se sinulle.
Mutta jos rukoilet tämän rukouksen, se miellyttää Häntä.
Silloin sanot: "Asetun samaan linjaan elämän kanssa, Jeesus."
"Sanoit Joh. 10:10:ssä: 'Minä olen tullut, että heillä olisi elämä
ja olisi yltäkylläisyys.' Totisesti! Aamen! Minä haluan lisää elämää!"
"Olen kyllästynyt kuolemaan. Anna tämän vaikuttaa minuun päivittäin."
Tämän tien läpi kuljetamme heidät noiden 14 viikon aikana.
Miten kuolemanhenki ilmenee erityisesti Suomessa?
Tietämäni mukaan Suomi on hyvin konkreettisellä tavalla kokenut
painostusta muiden maiden taholta, jotka ovat hallinneet sitä.
Teillä on ollut iso kansalaissota vuonna 1918 ja sinä tiedät paremmin
mitä sen kuluessa tapahtui historian oppikirjojen mukaan.
Mutta on myös asenne siitä, keitä te olette suomalaisina.
Työteliäitä, emme suuresti itseämme ilmaisevia, mutta nautimme ylistää.
Suomalaisia ei juurikaan liitetä innokkuuteen ja riehakkuuteen.
Aina iloisia... tiedät kyllä. Jotkut mieltävät sen amerikkalaisuudeksi.
Minulle se on kerrottu asenteena sen suhteen, keitä olemme suomalaisina.
Haluan myös sanoa, että omilla matkoillani Suomessa olen nähnyt
seurakunnan murtautuvan ulos siitä. Samoin nuorten.
Kaikkialla maailmassa he murtautuvat ulos vanhoista seurakunnan tavoista.
"Olemme kristittyjä, hyviä luteri- laisia tai mitä sitten olemmekin."
Siinä on uskonnollisuutta ja se on kuolemaa. Se on sitä.
Ei se anna iloa. - Ei se anna elämää.
Se antaa kaavat, miten tehdä hyviä kristillisiä tekoja.
Jeesus kritisoi purevimmin uskonnollisia johtajia, eikö totta.
He eivät eläneet Jumalan Hengen yltäkylläistä elämää
ja Hän tuli vapauttamaan meidät muotomenoista elämään itseensä.
Ja elämä on orgaanista. Kyllä se on elossa Suomessa.
En ole koskaan nähnyt missään maassa yhtä nälkäistä vastaanottoa
tälle opetukselle kuin täällä. - Ihanko totta?
Se on mahtavaa. Meillä oli viime vuonna johtajakoulutus
kun olemme täällä pari viikkoa nyt.
Osanottajia on 50 ja niistä syntyi 8 ryhmää muutaman kuukauden sisällä.
Se on aivan erinomaista ja kertoo seurakunnan nälästä saada lisää.
Vaikka teillä olisikin tietty maine ja vaikka itse diagnosoitte itseänne
ja kuvaatte itseänne tietyllä tavalla, voin kyllä kulkea siinä rinnalla mutta
haluan myös olla osana Suomen elämää sykkivän seurakunnan esiin nousua.
Uskon sen mullistavan Suomen vallankumouksen tavoin.
Jos olemme täyttyneet Pyhällä Hengellä saamme liikettä molekyyleihin.
Ainakin pitäisi saada. Ja voimme saada. Olipa asenne mikä tahansa
se on muuttumassa ja haluan olla siitä hyvin varma, koska se on totta.
Millaisia todistuksia saat Elämän puolelle -seminaarin osanottajilta?
Mitä ihmisille on tapahtunut?
Ensisijaisesti ihmiset alkavat ymmärtää, että on olemassa enemmän.
On todellakin enemmän. Ei ole kyse vain selviytymisestä taivaaseen.
On enemmän elämää täällä.
He tajuavat soittaneensa vanhaa levyä mielessään
siitä, keitä he ovat suoma- laisina ja millaista elämä on.
Ja mitä voi odottaa ja mitä ei pidä odottaa. Osa siitä tulee kulttuurista.
Osa historiasta ja osa painostavasta tunteesta, että jokin menee pieleen.
Tai ajatuksesta olla vain kuuliainen ja tehdä oikein ja koittaa pärjätä.
Osaamme olla kuuluaisia suomalaisia.
Mutta usein ollaan kuuliaisia säännöille ja pykälille.
Tai jopa ajatukselle siitä, että elämä tuottaa pettymyksiä.
Niin kuin marraskuussa alkaa pimeä aika ja joudumme elämään pimeydessä.
Kun ihmiset murtautuvat ulos siitä ja sanoutuvat irti kuolemanhengestä
olen nähnyt, miten he heräävät eloon ja kokevat olevansa enemmän elossa.
Ei ole enää pakko raahata tuota vanhaa kuormaa mukanaan.
Ei Kristus sitä varten tullut.
Ei Hän ole kutsunut minua aina pohtimaan vanhoja pettymyksiä.
Tai sanomaan: "Kiitos Jeesus, ettei minun tarvitse enää olla siellä."
Hän kääntää päämme, jotta voimme rukoilla toivosta ja uskosta käsin.
Haluan olla vapaa! Aion uskaltaa astua ulos, johtaa itseni ulos Kristuksessa.
Olen nähnyt laulua ja tanssia konferensseissa.
Samoin itkua ja tajuan sen murheen, jonka alaisina ihmiset ovat eläneet.
Se on vallankumous ihmiselle. - Se voi olla hengellinen vallankumous.
En nyt yritä sanoa, että tämä on itsessään kaikki.
Mutta olen nahnyt ihmisten reaktiot ja heidän nälkänsä ja kiitollisuutensa
hymyissä ja ilossa, jotka kertovat, että tämä on hyvä juttu.
Teemme tätä myös Yhdysvalloissa eikä tämä ole mikään uusi asia.
Eri puolilla maailmaa sanon ihmisille, että tästä tulee teille jatkuva rukous
koska kulttuuri ja maailma yrittää kaivaa maata elämän jalkojen alta.
Maailman taholta tulee painostusta kumartaa sille monin tavoin.
Kritiikki. Anna minulle oma tilani. Kaikki haluavat omia oikeuksiaan.
Maailmasta on tulossa yhä pienempi. Sen sijaan voimme sanoa: "Olen vapaa!"
Okei, sattuuhan sitä ikäviäkin asioita mutta minä haluan enemmän elämää.
Jos tarvitsen toivoa, alan ottaa todesta Raamatun.
Jos Kristus sanoi sen, minä haluan sen.
On valtavaa tavoittaa se, että mitä Kristus sanoi, on todella todellista.
Näen sen tapahtuvan täällä. Ja se on tapahtunut omassa elämässäni.
Siis Los Angelesissa, jossa tehdään vapaasti mitä nyt mieleen juolahtaa.
Mennään rantsuun ja... En elänyt sinänsä mitenkään rajoitettua elämää.
Mutta menneisyyteni ja sisäiset ajatukseni olivat hyvin rajoittavia.
Rakastanko todella mahdollisuuksia edessäni?
Onneksi toiset osoittivat, että kuolema on ehkä ongelma elämässäni.
Kun itse pääsin siitä irti, halusin auttaa myös toisia.
Se on maailmanlaajuinen asia. - Olet antamassa valtavaa lahjaa.
Elämäsi hedelmä on suuri lahja toisille kipuileville ihmisille.
Jos näin on, aamen, ja kiitän siitä Jumalaa.
Se on iloni ja sitä haluan jatkaa.
Jonathan Hunter, on ollut suuri ilo ja kunnia saada pitää sinua täällä.
Kiitos! - Jumala sinua siunatkoon!
Suomennos: Marketta Ruishalme