o
Päätietolähteemme apostolien tekojen jälkeen on Eusebiuksen,
Pamphiluksen pojan kirja. Hän oli kesarian piispa 300-luvun alussa.
Eusebius antaa meille yksityiskohtia. Tiedämme, että
juuri ennen toisen temppelin hävitystä Jerusalemin seurakunta
pakeni kaupungista Jordanian alueelle, Pela-nimiseen kaupunkiin.
He pysyivät siellä, kunnes Jerusalem oli tuhottu.
Sitten he palasivat Jerusalemiin.
Tiedämme, että Jerusalemissa oli noin 15 juutalaista piispaa.
Tämän jälkeen piispat olivat ei-juutalaisia.
Neljännellä tai korkeintaan viidennellä vuosisadalla -
Persiasta on löydetty tietoja jopa 800-luvulta, mutta yleisesti voidaan
sanoa, että 5. vuosisadan tienoilla
näemme, että messiaaniset juutalaiset seurakunnat katoavat.
Joten niiden olemassaolossa on aukko noin viidenneltä vuosisadalta
1800-luvulle saakka. Eli tässä on noin 1400 vuoden tauko.
Tältä ajalta löytyy vain yksityishenkilöitä sieltä täältä,
ainakin tässä maassa. Ja 1800-luvulla alkoi uusi herätys.
1800-luvulla eurooppalaiset voimat tulivat Lähi-Itään ja Pyhään Maahan.
Brittiläiset, ranskalaiset, amerikkalaiset ja skandinaavit,
ja heidän mukanaan tuli myös lähetyssaarnaajia.
Nämä lähetyssaarnaajat alkoivat rohkaista
juutalaisia Jeesukseen uskovia seurakuntia ja tukea niiden syntyä.
Itse asiassa vasta brittimandaatin aikana 1920-luvulla
alamme nähdä yrityksiä perustaa itsenäisiä messiaanisten
juutalaisten seurakuntia, mutta se oli vaikeaa historiallisten
kirkkojen ja lähetyssaarnaajien takia.
Ongelma oli, että eri historialliset kirkot, kuten luterilainen tai
anglikaaninen kirkko, halusivat messiaanisia juutalaisia omien
seurakuntiensa sisälle.
Noina päivinä heitä kutsuttiin heprealaisiksi kristityiksi.
Ainakaan muilla kielillä heitä ei kutsuttu messiaanisiksi juutalaisiksi.
Hepreaksi, ja oman ryhmänsä keskuudessa,
he kutsuivat itseään messiaanisiksi juutalaisiksi.
Mutta ulkopuoliset kutsuivat heitä heprealaisiksi kristityiksi.
Juutalaisten uskovien reaktio oli erottautua ja
perustaa omat seurakuntansa.
Ja tämä suuntaus näkyy kirkosta erottautumisena
ja omien ryhmiensä perustamisena.
Tämä on tilanne myös tänään.
Haluaisin mainita, mitä tapahtui vuonna 1948
Israelin valtion perustamisen aikaan.
Israelissa järjestettiin erityisoperaatio nimeltä operaatio armo.
Tässä operaatiossa eri kirkkokunnat anglikaanisen piispan johdolla
päättivät evakuoida Israelista kaikki täällä asuvat messiaaniset juutalaiset.
Tämän takia noin 150 messiaanisesta juutalaisesta
maahan jäi vain noin 25 uskovaa brittimandaatin jälkeen.
Brittimandaattihan kesti noin 30 vuotta, vuodesta 1917 vuoteen 1948.
Valtion perustamisen jälkeen vuonna 1948 maassa oli siis vain noin 25
messiaanista uskovaa hajallaan ympäri maata.
Voimme sanoa, että tästä alkoi uusi liike, johon liittyi
enimmäkseen uusia maahanmuuttajia, jotka tulivat maahanmuuttoaaltoina.
Eniten Euroopasta tuli juutalaisia, jotka uskoivat jo Jeesukseen.
Myös täällä Israelissa oli jo muutamia ydinsoluja, joiden
ympärille alkoi kehittyä heprealaista formaattia noudattavia seurakuntia.
Voin mainita kolme nimeä, jotka pysyivät täällä vuonna 1948 ja
kieltäytyivät lähtemästä maasta. He tiesivät, että heitä koeteltiin,
eikä heidän pitäisi lähteä, vaan jäädä kannattamaan siionisteja.
He ymmärsivät myös, että siionistiliike toimi
Jumalan työkaluna Israelin ennalleen asettamisessa ja
kuivien luiden palauttamisessa tähän maahan.
Esimerkiksi Moshe Imanuel Ben Meir asui Haifassa vuonna 1948.
Hän oli aika tunnettu ja aktiivinen.
Toinen henkilö asui Hertzliassa
ja hänen nimensä oli Shlomo Strovski.
Kolmas henkilö oli Jerusalemissa,
ja hänen nimensä oli Chaim Yosef Chaimov.
Hän muutti myöhemmin nimensä Bar Davidiksi.
Vähitellen liikkeeseen tuli uusia jäseniä, 50-, 60-, 70-, ja
80-luvulla. Melkein joka vuosikymmen saapui uusi aalto uusia jäseniä.