TODISTUKSENI ― PELASTETTU JUMALAN VALTAKUNTAAN
"Ja hänen astuessaan venheeseen se riivattuna ollut -
pyysi häneltä saada olla hänen kanssaan. Mutta hän ei sitä sallinut, -
vaan sanoi hänelle: 'Mene kotiisi omaistesi luo ja kerro heille, -
kuinka suuria tekoja Herra on sinulle tehnyt -
ja kuinka hän on sinua armahtanut'.
Niin hän lähti ja rupesi Dekapolin alueella julistamaan, -
kuinka suuria tekoja Jeesus oli hänelle tehnyt; ja kaikki ihmettelivät."
Haluan kertoa jostain, mikä tapahtui 34 vuotta sitten -
ja mikä muutti elämäni täysin.
Se johti minut polulle kohti työtä, jota nyt teemme.
Olin aiemmin tanssija ja koreografi.
Tiedän, että sitä on vaikea uskoa.
Mutta 40 kiloa sitten.
Minulla oli iso tanssistudio Seattlessa Washingtonin osavaltiossa.
Yhtenä päivänä olin sahalla, -
koska aioin rakentaa studioon huoneen, jossa voisi asua.
Eräs mies kysyi minulta, olenko Gary Hixson.
Sitten hän sanoi: "Olet kuulemma surkea koreografi ja tanssija."
Ihmettelin, mistä hän niin oli kuullut. Hän sanoi: "Muista tanssistudioista."
Kysyin, tunteeko hän minut. Hän ei tuntenut. Kysyin: "Oletko tanssija?"
Hän vastasi olevansa. Sanoin: "Tule studiolleni huomenna aamulla kello 8.
Saat ilmaisen tanssitunnin. Näet, olenko hyvä tanssija ja koreografi."
Hän ilmestyi paikalle aamukahdeksalta.
Kävimme läpi askeleet. Hän oli tosi vaikuttunut.
Hän sanoi: "Haluan sinusta vakituisen valmentajani."
Kysyin, paljonko hän on valmis maksamaan.
Hän kaivoi esiin setelinipun ja kysyi: "Riittääkö tämä?"
Sanoin: "Sinulla on uusi valmentaja."
Michael ja minä aloimme tavata kerran tai kaksi kertaa viikossa.
Annoin hänelle yksityistanssitunteja. Hän palkkasi minut muihinkin hommiin.
Michael oli sellainen, että hän maksoi minulle tanssinopetuksesta, -
kirvesmiehen hommista ja vaikka vain hengellisistä keskusteluista.
Tutustuimme toisiimme yhä paremmin.
Kerran hän oli tanssitunnillani.
Hän sanoi: "Olemme menossa vuorille -
käyttämään huumeita ja tanssimaan henkien kanssa."
Sanoin: "Ai, sepä kuulostaa mielenkiintoiselta."
Hän kutsui minut mukaan.
Kysyin: "Michael, kuka sinä olet? Mitä sinä teet?"
Hän sanoi: "Olin aikaisemmin hindupappi. Nyt olen noita."
Ajattelin: "Vau!" Se kiinnitti huomioni.
Sen vuoden aikana, kun olimme tavanneet, hän...
alkoi oppia minulta ja perehdyttää minua hengellisesti eri asioihin, -
joiden mukaan kaikella elämässä on hengellistä merkitystä.
Jos vaikka astuu kadulla koirankakkaan, -
sillä on jokin hengellinen merkitys.
Hän palkkasi minut kirvesmieheksi. Työskentelimme kellarissa -
talossa, jonka nämä ihmiset omistivat, kaksi miestä, jotka asuivat yhdessä.
He tulivat kellariin, kun asensin kipsilevyjä.
He kuolasivat perääni ja muuta. Se tuntui tosi oudolta.
Yhtenä perjantai-iltapäivänä olin kellarissa asentamassa kipsilevyjä.
Otin mitat ja leikkasin kipsilevyn, mutta se ei sopinutkaan.
Kipsilevy oli pilalla. Piti hakea uusi.
Otin uudet mitat ja leikkasin uuden levyn, mutta sekin oli väärän mittainen.
Leikkasin kolme tai neljä väärän mittaista levyä. Se tuntui omituiselta.
Huusin Michaelia: "Tule katsomaan. Tässä on nyt jotain merkillistä."
Michael tuli alas, ja kerroin hänelle kaiken.
Sanoin: "Seison talon paranormaalissa keskipisteessä."
Hän oli opettanut, että kellarit ovat talojen paranormaaleja keskipisteitä.
Sanoin: "Ja lisäksi olen pukeutunut mustiin."
Samassa minuun hyppäsi jokin näkymätön voima.
Se oli uskomatonta. Se alkoi vääntää, hallita ja heitellä minua.
Vääntelehdin. En ollut eläessäni pelännyt niin paljon. Olin kauhuissani.
Michael seisoi vieressä ja katseli. Viimein vapauduin siitä.
Luulin kuolevani. Vapauduin, juoksin ulos ja kaaduin pihalle.
Michael juoksi perääni ja sanoi: "Sinä taisit parantua."
Sanoin: "Älä hulluja puhele."
Juoksin autooni ja ajoin hakemaan apua.
Niinpä menin joogamestarini luo.
Hän piti joogatuntia. Seisoin ovella. Hän näki minut.
Minä itkin ja vapisin. Hän keskeytti tunnin.
Olin hänen lempioppilaitaan. Hän kysyi, mikä hätänä.
Kerroin, mitä oli tapahtunut. Hän tunsi Michaelin. He eivät tulleet toimeen.
Joogamestari sanoi: "Se on totta.
Ilmavalloissa ja henkimaailmassa on käynnissä sota.
Henget yrittävät antaa sinulle lisää energiaa.
Ne yrittävät antaa sinulle ikään kuin 220 volttia, -
mutta pystyt vastaanottamaan vain 120 volttia.
Sinun pitää linjata chakrasi paremmin.
Voimme joogata ja linjata selkärankasi chakrat, -
niin pystyt vastaanottamaan energian."
Katsoin häntä ja kysyin: "Oletko hullu?"
Lähdin, enkä ole sen koommin palannut.
Siihen aikaan kun tanssin, minulla oli ystävä.
Hän kuului tanssiryhmääni. Hänen nimensä oli Ryan.
Hän oli seurueen ainoa kristitty.
Sinä iltana me menimme ulos.
Kerroin hänelle, mitä oli tapahtunut, sillä asia painoi minua.
Se oli hänelle vierasta. Hän ei ollut ikinä kokenut sellaista.
Hän kysyi, rukoilenko ikinä.
Sanoin, että vartuin metodistina ja opin lapsena Isä meidän -rukouksen.
Yritin lausua sen. Se meni väärin.
Hän auttoi minua. Lopulta sain lausutuksi Isä meidän -rukouksen.
Seuraavana maanantaina Michael tuli taas tunnilleni.
Olin pitämässä tanssituntia.
Kun Michael maksoi minulle, hän tapasi mennä toimistooni -
ja laittaa rahani steppikenkiini.
Eikö ollutkin vähän outoa?
Sinä aamuna laitoin jostain syystä toimiston oven lukkoon.
Michael yritti mennä toimistoon mutta ei saanut ovea auki.
Hän oli ihmeissään ja vihainenkin: "Mikä nyt? Mikset päästä toimistoon?"
Sanoin: "Jumalan luo on vain yksi tie." Sitten hän vasta suuttuikin -
ja alkoi huutaa. Sanoin: "Kaikki tiet vievät Jumalan luo." Hän rauhoittui.
Olin aivan ihmeissäni. Se tuntui todella oudolta.
Sitten käännyin ympäri, ja minua alkoi taas pelottaa.
Huusin Jumalan puoleen: "Kuka Sinä olet?
Oletko guru Maharaji? Rajneesh? Oletko Jeesus Kristus? Kuka olet?"
Samassa mieleeni alkoi tulvia asioita.
Muistin esimerkiksi äidin sanoneen aina, että hän rukoilee puolestani.
Se kosketti minua, ja minä itkin. Sanoin: "Jumala, auta. Kuka olet?"
Jatkoimme tuntia. Se oli kuin sotaa.
Käynnissä oli ihan todellinen sota.
Michael sanoi: "Jatkamme työtä kellarissa.
Tuletko sinäkin?"
Sanoin: "Tulen." Hän kysyi: "Eikö sinua pelota?"
Sanoin: "Ei." Minua ei oikeasti pelottanut.
Hän lähti. Hyppäsin autooni ja menin perässä.
Matkalla hankin lahjan. Halusin antaa hänelle lahjan.
Annoin sen hänelle ovella. Hän alkoi kirota Jumalaa.
Sanoin: "Älä kiroa Jumalaa. Ylistä Jumalaa." Suustani alkoi tulla sanoja, -
jotka eivät käyneet järkeeni.
Michael juoksi kellariin, -
samaan paikkaan, jossa minua vastaan oli hyökätty perjantaina.
Juoksin alas, ja tapahtui päinvastoin kuin perjantaina.
Tuntui kuin minua olisi valeltu hunajalla taivaasta.
Se oli aivan ihmeellistä.
Michael tajusi, että koin jotain hengellisesti.
Hän sanoi: "Gary, olen sinulle kateellinen."
Sanoin: "Rakkaudessa ei ole kateutta. Meidän pitää karkottaa täältä henget."
En tiedä, miksi sanoin niin. En edes tiennyt, miten niitä karkotetaan.
Minulla oli muslimiystäviä. He olivat kertoneet, miten ajetaan demoneita.
Sytytimme suitsukkeita ja täytimme huoneen suitsukkeilla.
Päästimme ikkunoista valoa sisälle.
Työskentelin siellä loppupäivän, eikä ollut minkäänlaista ongelmaa.
Kun päivä päättyi, lähdin pitämään balettituntiani.
Olin sytyttänyt suitsukkeita salin kulmiin.
Huone oli täynnä savua.
Oppilaitteni piti tanssia savussa. Heitä tukahdutti.
En tiedä, onko kukaan teistä ollut ikinä balettitunnilla, -
mutta useimmiten baletinopettajalla on keppi, jolla kosketaan raajoja -
ja osoitetaan esimerkiksi jalan oikea korkeus tai kulma.
Minullakin oli keppi, mutta sinä päivänä olin ilkeä.
Minä oikeasti löin ihmisiä.
Ihmiset alkoivat itkeä. Olin hämilläni enkä ymmärtänyt, mitä tapahtui.
Lopulta kaikki itkivät. Keskeytin tunnin ja käskin kaikki kotiin.
Pian minulla oli tanssiryhmäni treenit.
Kaikki tulivat tunnille lukuun ottamatta Ryania, ryhmän ainoaa kristittyä.
Kaikki muut olivat ateisteja, agnostikkoja tai uushenkisiä.
Kerroin heille, millainen hyökkäys perjantaina oli tapahtunut -
ja miten pelottavaa se oli. Kävi ilmi, että samalla hetkellä -
hekin olivat kokeneet hyökkäyksiä. Yksi oli melkein raiskattu.
Joku oli ollut kolarissa. Yksi oli pidätetty.
Kaikenlaista oli tapahtunut juuri samaan aikaan.
Ihan kuin jokin olisi yrittänyt tuhota työni, hallita elantoani ja tuhota sen.
Sitten ryhmäläiset alkoivat kertoa, että siitä asti kun Michael tuli -
treeneissä alkoi ilmetä ongelmia. He tunsivat, -
miten jokin ryömi iholla ja yritti paritella heidän kanssaan.
Se oli näkymätön. He tunsivat sen, ja heitä pelotti.
Meitä kaikkia alkoi pelottaa. Peruin seuraavan aamun treenit.
Lupasin soittaa kaikille myöhemmin.
En aikonut nukkua sinä yönä studiolla.
Menin autooni. Minulla oli lava-autossa futonpatja ja retkeilykuomu.
Ajoin sen yhden ryhmäläisen talon eteen.
Makasin siellä ja yritin nukahtaa.
Minulla oli joogaoppikirja ja Ryanin antama Raamattu.
Makasin autossa koko yön saamatta unta.
Tuntui kuin lävitseni olisi mennyt salamoita.
Se oli hyvin pelottavaa.
Kuistilla oli koko yön valkopukuinen mies, joka seisoi ja katseli minua.
Aamuun mennessä olin täysin vakuuttunut, että selviän tästä vain, -
jos otan vastaan Jeesuksen. Se tieto vain tuli minuun.
Kukaan ei opettanut minulle hengen laeista tai siitä, mitä tapahtui.
Koin, että selviäisin siitä vain Jeesuksen Kristuksen avulla -
ja että olin demonihyökkäyksen kohteena.
Kukaan ei opettanut sitä, paitsi Pyhä Henki.
Juoksin taloon, jossa tämä miestanssija asui. Hän nukkui.
Oli varhainen aamu, kello oli 5.30―6. Olin hänen sänkynsä jalkopäässä.
Minä paruin kuin parannuksentekijät Vanhassa testamentissa, -
koska tunsin syntisyyteni.
Tanssija heräsi ja huudahti: "Mitä sinä teet?"
Sanoin: "Me olemme syntisiä. Minä olen syntinen."
Hän sanoi: "Joo, joo. Niin me kaikki. Mene pois. Haluan nukkua."
Hän vähät välitti tuskistani.
Katselin hänen huoneensa seiniä. Hän oli ripustanut ne täyteen pornoa.
Kuvat polttivat silmiäni. Kuin silmiini olisi tullut neuloja.
Lähdin kiireen vilkkaa pois. Ajattelin, että tarvitsen apua.
"Menen Ryanin luo. Hän on kristitty. Hän auttaa minua. Tarvitsen turvaa."
Hyppäsin autooni. Ongelma oli, että sen tankki oli tyhjä.
Ryan asui noin 30 kilometrin päässä.
Ajattelin, että minun on pakko mennä sinne. Hyppäsin autoon ja lähdin.
Pääsin perille, vaikka ajoin tankki tyhjänä.
Oli vielä varhainen aamu. Aurinko oli nousemassa.
Hakkasin oveen. Hän tuli ovelle, mutta jätti ketjun paikalleen.
Se ei tiennyt hyvää. Hän kurkisti ulos ja kysyi: "No mitä, Gary?
Kerrotaan, että peruit treenit. Mikä nyt on?"
Sanoin: "Tarvitsen turvapaikan.
Minua häiritään hengellisellä hyökkäyksellä."
Ryan ei asunut yksin. Hän sulki oven, ja siellä alettiin keskustella.
Kuulin tietysti kaiken.
"Älä päästä häntä sisään. Hän on sekaisin. Voi sattua jotain."
Siellä asui kristitty perhe.
Lopulta Ryan avasi oven ja sanoi: "Voit tulla pariksi tunniksi.
Saat jäädä pariksi tunniksi."
Menin sisälle, ja olin siellä kolme päivää.
Niiden kolmen päivän aikana en pystynyt syömään, nukkumaan -
tai käymään vessassa. Olin täysin pelon riuduttama.
Minussa oli uskomattomia manifestaatioita. Haukuin kuin koira.
Tai kun kävimme kävelyllä, jotta rentoutuisin vähän, -
piileskelin puskien alla. Tunsin henget ympärilläni ja sisälläni.
Nämä ihmiset pitivät Raamattua ylhäällä silmieni edessä ja sanoivat: -
"Jos vain uskot tähän, selviät kyllä."
He pyysivät pastorin käymään. Hän halusi johtaa minut Herran luo.
Halusin ottaa Herran vastaan, mutta en pystynyt. Jokin pidätteli minua.
Välillä olin aivan haltioissani, -
niin kuin silloin maanantaina kellarissa, -
kun tuntui, että taivaasta valui ylleni hunajaa.
Hetken perästä olin aivan kauhuissani. Sitten aloin pelätä itseäni.
Yhdessä kohdassa soitin äidilleni.
Hän kysyi, mitä oli meneillään. Minä selitin.
Hän sanoi: "Haluan puhua niiden ihmisten kanssa."
He sanoivat äidilleni: "Garylla on emotionaalinen kriisi."
Äiti halusi minut takaisin puhelimeen.
Hän sanoi: "Lähde sieltä pois. Eivät he osaa auttaa sinua."
Tunnustin äidilleni puhelimessa kaikki syntini.
Se todennäköisesti auttoi.
Mutta oltuani siellä kolme päivää sanoin: "Minun pitää lähteä."
Kolmannen päivän päätteeksi he sanoivat: "Ehkä kyse on demoneista."
He eivät tajunneet sitä moneen päivään.
Se ei sopinut heidän maailmaansa.
Heillä ei ollut sellaisesta kokemusta ja ymmärrystä.
Lähtiessäni sain heiltä 3 dollaria ja 2 aspiriinia.
Otin aspiriinit ja hyppäsin autoon.
Laskettelin alas mäkeä huoltoasemalle.
Tankkasin sen verran, kun silloin 3 dollarilla sai.
Siellä oli puhelin. Ajoin sen luo.
Omistaja tuli ulos. Hän oli huolestunut. Käyttäydyin sekopäisesti.
Pelkäsin, että hän soittaa poliisit.
Menin puhelinkoppiin. Siihen aikaan niitä vielä oli.
Soitin isälle vastapuhelun.
Isäni Coloradossa kysyi, oliko siellä puhelinluetteloa.
Hän käski etsiä pastorin tai jonkun, joka pystyy auttamaan.
Päätin tehdä niin. Katselin keltaisia sivuja ja ajattelin: -
"Ehkä katolisessa kirkossa osataan auttaa. He voivat kastaa minut, -
ja siitä on apua." Etsin katolisia kirkkoja.
Kaikki sivut katolisten kirkkojen kohdalta oli revitty irti.
Ilmeisesti joku oli tarvinnut niitä enemmän kuin minä.
Sitten sivulta pomppasi esiin Seattlen presbyteerikirkko.
Otin numeron ylös, soitin isälleni ja annoin numeron hänelle.
Isä lupasi soittaa sinne ja ottaa sitten yhteyttä.
Käännyin ympäri, mutta en päässyt pois puhelinkopista.
Kaksi punaisiin pukeutunutta miestä laukkujen kanssa seisoi edessä.
Se oli tosi outoa. En päässyt ulos.
Isä soitti takaisin. Hän sanoi, että pastorin vaimo on sairaana -
ja että apulaispastori Carl tulisi tapaamaan minua.
Kun laskin luurin, miehet olivat yhä siellä.
20 minuutin päästä Carl kurvasi pihaan.
Miehet katosivat.
Pystyin avaamaan oven ja kävelin ulos. Oli kaunis päivä.
Taivas oli sininen ja aivan pilvetön.
Näin jotain tosi outoa.
Taivaasta iski salama.
Mutta pilviä ei ollut. Ihmettelin sitä.
Menin Carlin luo. Hän oli presbyteeripastori.
Hän oli ollut lähetystyössä Singaporessa ja Kiinassa.
Hän oli pukeutunut mustiin. Mustat kengät, sukat, housut, -
musta puvuntakki, valkoinen paita, musta solmio ja valkoinen tukka.
Hän aikoi viedä minut kirkkoon. Olin peloissani. Pelkäsin häntä ja itseäni.
Oli pelottavaa mennä hänen autoonsa, sillä pelkäsin punaista väriä.
Ryanin luona olin nähnyt Raamatussa punaisen tekstin, -
jolla Jeesuksen sanat oli merkitty. Se pelotti minua.
En uskaltanut mennä Carlin autoon, sillä se oli punainen.
Matot ja verhoilu olivat punaisia.
Minua todella pelotti luottaa häneen, mutta en voinut muutakaan.
Noin 20―30 minuutin jälkeen nousin hänen autoonsa. Ajoimme kirkolle.
Kirkko oli valtava. Hän vei minut pyhäkköön.
Kirkossa oli noin 3 000 jäsentä.
Olimme kahdestaan salissa, jossa oli istuimet 3 000 hengelle.
Hän ohjasi minut tuolille etuosaan television ja videonauhurin eteen.
Hän pyysi minua katsomaan videon, joka kertoi demoneista ja enkeleistä.
Katsoin videota 15―30 minuuttia.
Lopuksi aloin itkeä. Carl kysyi, mikä on hätänä.
Kysyin: "Olenko langennut enkeli? Joudunko helvettiin?"
Hän sanoi: "Ei. Olet langennut ihminen ja tarvitset Kristusta.
Mennään luokseni." Se ihmetytti minua.
Tiesin käyttäytyväni hullusti.
Ja ihminen, joka ei tunne minua, kutsuu minut kotiinsa.
Kysyin: "Miksi kutsut minut?" Hän sanoi: "Jumala käski."
Kysyin: "Ai Jumala? Käskikö Jumala sinua kutsumaan minut kotiisi?"
Hän sanoi: "Käski." Ajattelin: "Vau. Olen saamassa apua."
Lähdimme salista. Kuulin joidenkin ihmisten keskustelevan.
Käännyin ympäri ja näin salin takaosassa viimeisellä rivillä -
kaksi tyyppiä. Se oli tosi outoa.
He olivat pukeutuneet kuin valoon, ja he keskustelivat. He sanoivat: -
"Saimme taas yhden."
Uskon heidän olleen enkeleitä.
Hyppäsimme Carlin autoon. Lähdimme hakemaan minun autoani.
Selitin Carlille, että pelkään tosissani punaista väriä.
Hän sanoi, että kristinuskossa ei anneta symboleille paljon painoarvoa -
mutta punainen väri voidaan nähdä Jeesuksen verenä, -
joka puhdistaa meidät synneistä.
Samassa... Uskoin yhä taikuuteen sen takia, mitä Michael oli opettanut.
Näin kaikessa symboleja. Ilta oli hämärtymässä.
Näin edellä ajavien punaiset takavalot -
ja vastaantulevien kirkkaat ajovalot. Ajattelin: "Menen Jeesuksen perässä, -
ja valot, Jumala, ovat tulossa minua kohti.
Yhtäkkiä ajaessamme kuului laukauksia.
Tien sivussa joku ampui. Luodit viuhuivat automme läpi.
Menimme kumaraan. Carl mutkitteli tiellä ja käski minun painua alas.
Pääsimme siitä ohi. Gary sanoi: "Älä pysähdy vaikka poliisi pysäyttäisi."
Kun ajoimme eteenpäin, Jumala teki jotain ihmeellistä.
Oli kuin olisi todellisuus, ja verhot olisi kiskaistu syrjään ja auki.
Jumala näytti, mitä henkivalloissa tapahtuu todellisuuden takana.
Kaikki muuttui harmaaksi. Se oli masentavaa -
ja uskomattoman pimeää sekä mustaa ja valkoista.
Näin tien vieressä prostituoidun. Hän ojensi kättään.
Tunsin, miten hänestä lähti henkiä, ja ne alkoivat liikkua ympärilläni.
Näin miehen, joka käyttäytyi kuin mielipuoli.
Hänen ympärillään oli mustarastaita.
Ja vielä yksi mies oli ryöstämässä ja satuttamassa muita.
Hänessä toimi riivaajia. Jumala sanoi: "Tämä on todellisuus."
Sitten yhtäkkiä...
Verho sulkeutui, ja kaikki näytti normaalilta. Ajattelin: "Huh."
Jumala näytti minulle toisen todellisuuden.
Hän näytti, mitä todellisuudessa on meneillään, -
missä olin mukana ja mihin en uskonut.
Minulla oli uskonjärjestelmien noutopöytä.
Valitsin täältä hieman joogaa ja tuolta hieman suufilaisuutta.
Tapasin pyöriä 40 minuuttia suufilaisuuden takia.
Luulin löytäväni Jumalan liikkumisesta.
Minua kiehtoi liike yhdistettynä hengellisyyteen.
Ajattelin, että voi valita sen, mikä itsestä tuntuu hyvältä.
Olin hyvin hedonistinen ja seksuaalisesti rikki.
Se aiheutti tietysti paljon ongelmia.
Menin autooni.
Ajoin Carlin perässä hänen luokseen.
Kävelimme ovelle.
Hän koputti ovelle. Tuumin: "Tämähän on hänen kotinsa."
Ovi avautui. Siinäkin oli turvaketju. Carlin vaimo kurkisti ovenraosta.
Hän oli kiinalainen. He alkoivat puhua kiinaa.
Jos on riivattu, ei halua kuulla kiinaa.
Vaimo pelästyi, ja minä pelästyin.
Kun minä pelästyin, hän pelästyi lisää. Siitä tuli kierre.
Ilmeisesti Carl oli soittanut hänelle -
ja sanonut tuovansa mukanaan sekopään.
Hän sai vaimon rauhoittumaan.
Vaimo otti ketjun pois ja avasi oven.
Nämä täysin ventovieraat kutsuivat minut kotiinsa.
Minut sekopään. Olin aivan riivattu. Hän pyysi minut kotiinsa.
Hänen kaksi tytärtään olivat siellä koulupuvuissa.
He kumarsivat, kuten kiinalaiset tekevät.
Minut ohjattiin sohvalle. Siellä oli putipuhdasta.
Missään ei näkynyt mitään sotkua.
Sohvakin oli niin puhdas, että se oli peitetty läpinäkyvällä muovilla.
Kun sille istui, siihen tarttui kiinni.
Minulla oli hyvin epämukava olo.
Carl istui eteeni.
Hän alkoi lukea kirjaa. Se oli virsikirja.
Sitten hän alkoi laulaa.
Carlilla ei ole laulamisen lahjaa lainkaan. Kurja juttu hänelle, -
mutta hän lauloi vilpittömästi John Wesleyn virttä, -
hyvin vanhaa virttä.
Yhtäkkiä alkoi tapahtua jotain.
Se oli outoa. Yhtäkkiä selkäpiitäni hiipi jotain ylös. Aloin tehdä näin: -
Ponkaisin pystyyn ja aloin huutaa Carlille: -
"Sinä olet saatana ja paholainen!" Lähdin kohti ulko-ovea.
Puolessa välissä Carl nousi seisomaan, nosti kätensä ja sanoi: -
"Jeesuksen nimessä päästä mies vapaaksi!"
Samassa päältäni putosi jotain. Käännyin Carlin suuntaan, -
ja olin täysin järjissäni.
Carl sanoi: "Voit lähteä tai jäädä.
Jos lähdet, ovi on aina avoinna sinulle."
Vau. Se sulatti sydämeni.
Se sulatti sydämeni.
Menin takaisin ja otin Jeesuksen Herrakseni ja Vapahtajakseni.
Se oli aivan ihmeellistä.
Mitä ihmettä tapahtui? Olin ollut kristittyjen kanssa kolme päivää.
He eivät ymmärtäneet hengellistä sodankäyntiä ja demonisuutta.
Kysyin myöhemmin Carlilta, miksi hän oli tehnyt niin.
Hän vastasi: "En tiedä. Jumala kehotti. En ole aiemmin tehnyt sellaista."
Carl otti vallan demonihengiltä.
Silloin pystyin ottamaan vastaan Jeesuksen.
Olin kolme päivää halunnut ottaa vastaan Jeesuksen, -
mutta demonit vakuuttivat minulle: "Olet tehnyt liikaa syntiä."
Sielustani käytiin taistelu.
Kun Carl otti vallan demoneilta, -
hän alisti ne valtansa alle ja sysäsi ne sidottuina syrjään.
Niin pystyin tahdon asiana ottamaan vastaan Jeesuksen.
Kysyin, mitä oikein tapahtuu. Hän sanoi, että synnyin uudesti -
ja että Henki on nyt minussa.
Evankeliointi on pitkälti hengellistä sodankäyntiä.
Meidän pitää ottaa huomioon, että demonit pitävät ihmisiä kahleissa.
Meidän pitää vastustaa niitä ja käskeä ne sivuun. Niin Carl teki.
Sen jälkeen menin vessaan. En ollut käynyt kolmeen päivään. Kuvitella.
Pelko oli poissa.
Hän tarjosi minulle ruokaa. Mukana oli punaisia tomaatteja.
Pystyin syömään ne. En enää pelännyt punaista väriä.
Sitten kävin kylvyssä. Minä todella haisin.
Hän antoi minulle pyjaman. Kutsun sitä pastorin pyjamaksi.
En käytä pyjamia.
Ne oli kirjaimellisesti tärkätty. Kävelin kuin piparkakku-ukko.
Carl ohjasi minut vierashuoneeseen.
Se oli pastorin huone. Siellä oli puhdasta ja hiljaista.
Hän komensi minut nukkumaan. Lakanatkin oli tärkätty.
Kun nostin päällyslakanaa, oli kuin olisi nostanut vaneria.
Minun piti taittaa päällyslakanaa.
Kuin olisi maannut kahden öylätin välissä.
Carl sulki oven ja sammutti valon.
Makasin siellä hämmästyneenä.
Sitten lausuin ensimmäisen rukoukseni kristittynä: -
"Jeesus, haluan nukkua."
En ollut nukkunut kolmeen päivään. "Jeesus, auta minua nukkumaan."
Se, mitä sitten tapahtui, oli todella ihmeellistä.
Käteni ja jalkani siirtyivät ikään kuin itsekseen.
Olin lopuksi kuin ristin muodossa.
Tunsin, miten käsiäni ja jalkojani lävistettiin.
Sitten ylitseni alkoi vuotaa joki.
Ihan kuin jalkani olisivat olleet ikuisuudessa.
Kuulin äänen. Se oli Herran ääni. Se sanoi: -
"Jos olet kuollut minussa, olet myös noussut ylös minussa.
Olen kutsunut sinut pastoriksi."
Se oli kuin Pyhän Hengen virta. Kuin hunajavirta olisi vuotanut ylleni.
Olin ihmeissäni. Sitten Hän sanoi: "On hyviä ja huonoja uutisia.
Huono uutinen on se, että olet sodassa kuolemaasi asti.
Hyvä uutinen on se, etten ikinä jätä enkä hylkää sinua.
Huone täyttyi purppuranpunaisella valolla.
Vieressä ikkunassa oli pieni hohtava risti.
Se oli tyhjä ja täynnä valoa. Seuraava, mitä muistan, on se, että heräsin.
En ole koskaan nukkunut niin hyvin.
Ajattelin: "Vau. Rukous todella toimii.
Tämä on totta. Jeesus on totta.
En tiedä, mitä tapahtui, mutta tämä on ihmeellistä."
Nousin istumaan, ja se alkoi taas.
Samanlainen hämmennys kuin kellarissa.
Sama hämmennys ja pelko kuin balettitunnilla.
Sama hämmennys ja pelko kuin koko yön autossa, -
kun minua vastaan hyökättiin.
Sitten puhe alkoi taas: "Palaa studiolle. Leikkaa hiuksesi.
Tuo hiuksiasi. Anna uhrisi."
Se alkoi olla pelottavaa. Minun piti lähteä sieltä.
Pukeuduin nopeasti ja juoksin ulko-ovelle.
Ketään ei näkynyt.
Kun avasin oven, -
Carl oli toisella puolella käsi oven nupilla.
Kun avasin oven, törmäsimme. Carl kysyi: "Minne olet menossa?"
Ajattele, mikä ajoitus Jumalalta. Se oli uskomatonta.
Sanoin: "Minun on pakko päästä täältä pois." Hän sanoi: "Rauhoitu.
Sinun ei tarvitse lähteä. Meidän pitää soittaa perheellesi -
ja kertoa ystävillesi, mitä on tapahtunut."
Olin kadonnut kolmeksi päiväksi. Minulla olisi ollut tunti lauantaina.
Minulla olisi ollut tanssitunti 1 000 ihmiselle eräässä tapahtumassa.
En mennyt paikalle.
Pomoni oli maksanut sen. Kaikki ne mainokset ja ihmiset, ja tein oharit.
Ryan, muut kristityt ja vanhempani eivät tienneet, mitä oli tapahtunut.
Carl sanoi: "Meidän pitää kertoa poliisille." Minua etsittiin.
"Gary, ole rauhassa. Soitamme vanhemmillesi.
Mutta ensin haluan viedä sinut töihin."
Olin ollut kristitty 12 tunnin ajan. Ja hän vei minut töihin!
Hyppäsimme autoon ja ajoimme kirkolle. Hän vei minut kappeliin -
ja antoi minulle nimilistan.
Siinä olivat senaattorit, edustajainhuoneen jäsenet, -
varapresidentti ja presidentti. Hän käski rukoilla heidän puolestaan.
Mitä tehdä? Olin rukoillut kerran. Olin ollut kristitty 12 tuntia.
Minä aloin rukoilla.
Kävin listan läpi viisi kertaa, kuusi kertaa, kahdeksan kertaa.
Rukoilin sihteerin ja ikkunasta näkyvien ohikulkijoiden puolesta.
Carl sanoi: "Käydään kotona lounaalla."
Olin rukoillut neljä tuntia. Se tuntui 20 minuutilta.
Hän sanoi: "Sitä ennen käydään sairaalassa."
Olin ollut kristitty 16―17 tuntia.
Menimme sairaalaan. Hän tapasi potilaita.
Hän esitteli minut ja pyysi minua rukoilmaan heidän puolestaan.
Carl ei edes näyttänyt, mitä tehdä.
Aloin rukoilla. Kuka opetti ja ohjasi minua? Minua johti Pyhä Henki.
Rukoilin monien ihmisten puolesta.
Viimeinen, jonka puolesta rukoilin, oli 3 000-jäsenisen seurakunnan vanhin.
Aloin rukoilla hänen puolestaan, -
ja hän parani. Se oli ihmeellistä.
Luulin, että se on normaalia kristinuskoa.
Seuraava vuosi oli valtavaa taistelua öin ja päivin.
Herra kutsui minut ihmeellisellä tavalla lähetystyöhön.
Olin kuunnellut noin viikon ajan opetuskasetteja Joonasta -
ja hänen vastustelustaan.
Katselin Seattlen kaupunkia ja itkin. Itkin kadotukseen menevien puolesta.
Yhtenä iltana olin vuoteessa, ja sormeni...
ojentautui ja kosketti nappulaa stereoissani.
Alkoi pyöriä opetus. Aloin kuunnella sitä.
Vernon McGee opetti.
En tiedä, tunnetteko häntä. Hän on kuollut. Kasetit olivat hänen.
Hän sanoi: "Tänään opetan 1. Moos. 33:sta.
Mutta ensin minun pitää puhua Gary Hixsonille."
Yhtäkkiä kuulin miehen kasetilla puhuvan minulle.
Hän sanoi: "Gary, mene Coloradoon.
Selviää, miten ja minne lähdet lähetystyöhön."
Sitten hän jatkoi opetusta.
Ihmettelin, mitä oli tekeillä. Se oli merkillistä.
Se oli opetuskasetti.
Menin Coloradoon.
Lähdin lähetystyöhön. Olin lähetystyössä 2,5 vuotta.
Kävin 28 kylässä. Saarnasin.
Sitten 42 vapaaehtoisryhmää kävi auttamassa.
Rakensimme kirkkoja, kattoja, rakensimme sairaaloita -
ja lepokoteja sekä teimme penkkejä, ikkunoita ja ovia kirkkoihin.
Tapasin lähetyskentällä Kathleenin, vaimoni.
Työskentelin 6 000 hengen guatemalalaisella pakolaisleirillä.
Perustimme leirille kolme seurakuntaa.
Vein leirille lääkärin ja hammaslääkärin.
Opettelin vetämään hampaita.
Saarnasimme ja näytimme Jeesus-filmiä.
Työ oli todella valtavaa.
Lähdin sieltä ja menin Fullerin seminaariin.
Mutta vasta kun minut oltiin vihkimässä pastoriksi, -
vapauduin demonisesta vaikutuksesta.
Tohtori Kraft rukoili puolestani.
Vapauduin voimallisesti.
Mikä siunaus! Hämmästelen Jumalan armotaloutta.
Kaikki kunnia Jeesukselle. Kaikki kunnia. Aamen.
Ensimmäinen vuosi kristittynä oli elämäni vaikein vuosi.
Lähdin isosta seurakunnasta, -
koska ihmiset eivät halunneet istua vieressäni.
Koin hyökkäyksiä, sillä minussa oli demoneita.
Menin Carlin luo. Hän ei osannut auttaa.
Oli tullut raja vastaan.
Menin Ryanin seurakuntaan. Se oli pieni, rakkaudellinen ja ystävällinen.
Se oli ihana pieni seurakunta, mutta pastori ja muut eivät uskoneet, -
että kristityssä voi olla demoneja.
Minulla oli ongelma. Kerroin heille, mitä minulle tapahtui öisin ja muulloin.
He eivät uskoneet minua. "Niin ei voi tapahtua kristityille."
Yöllä, kun nukuin, huoneeseen tuli demoneja ja ne tekivät kamaluuksia.
En halua edes puhua niistä. Koko yön, joka yö.
Kerroin pastorille. Hän sanoi: "Niin ei voi tapahtua kristitylle.
Sinulla on Jeesus. Se tarkoittaa, että joko olet hullu tai et ole kristitty."
Se ei ollut hyvä uutinen. Se ahdisti minua pahasti.
Kerran minut vietiin autolla metsään.
Autossa minua pidettiin otteessa. Heitä pelotti. Pastori vilkuili taustapeiliin.
Kuin hän olisi pelännyt, että puukotan häntä.
Ajoimme syvälle metsään. He eivät halunneet järjestää kohtausta, -
jonka joku olisi voinut kuulla.
Pastori kääntyi istuimella. Vanhimmat pitelivät minua.
Pastori kysyi: "Kuka Jeesus on sinulle?"
Aloin itkeä. Sanoin: "Jeesus Kristus on Herrani ja Vapahtajani."
He sanoivat: "Et voi sanoa noin!
Et voi kokea noin ja väittää, että Jeesus on Vapahtajasi."
Kysyin: "Montako kertaa minun pitää vastaanottaa Jeesus, jotta se toimii?"
Tämä jatkui aika pitkään.
Se oli tosi rankkaa, -
sillä olin kristitty, mutta silti minussa oli demoneita.
Se ei ollut seurakunnan vika. Niin heille oli opetettu.
Niin he toimivat, ja se oli paras, mihin he pystyivät.
En vapautunut demoneista -
vielä pitkään.
Pystyin nukkumaan öisin vain, kun laitoin ylistysmusiikkia soimaan -
tai kuuntelin kasetteja. Muuten demonit tulivat. Se jatkui vuosia.
Kerran eräs vanhin seurakunnasta tuli.
Hän nukkui samassa huoneessa.
Viimein sinä iltana minulla oli täysi rauha ja pystyin nukkumaan.
Demonit nimittäin häiritsivät vanhinta eivätkä minua.
Aamulla heräsin. Vanhin itki nurkkaan käpertyneenä.
Hän sanoi voipuneena: "Se on totta. Täällä on demoneita. Ne hyökkäävät.
En kuitenkaan voi kertoa kenellekään. He pitäisivät minuakin hulluna."
Se oli tosi vaikeaa. He olivat ihania ja he rakastivat Herraa, -
mutta he eivät voineet uskoa, että kristityssä voi olla demoneita.
Myöhemmin minä...
Kun olin lähetyssaarnaaja.
Olin ollut lähetyssaarnaaja. Ensimmäisenä vuotena sen jälkeen.
Puhuin kielillä, rukoilin paranemisen puolesta, ja ihmisiä parantui.
Ajoin ihmisistä demoneita.
Rakastin Jeesusta. Työni kantoi hedelmää.
Vasta seminaarissa vapauduin demoneista.
Sen jälkeen, kun Charles Kraft vapautti minut, -
tapahtui ihmeellisiä asioita. Kerron siitä vähän myöhemmin.
Suomennos: TV7