Tervetuloa seuraamaan Exodus tänään -ohjelmaa.
Olen Pekka Sartola ja tämän ohjelmasarjan 7. jaksossa -
menemme tutkimusmatkalle Israelin raamatulliseen historiaan.
Seuraamme tapahtumia, jotka johtivat Mooseksen kuolemasta eteenpäin -
Kanaanin maan valloitukseen.
Edellinen jakso päättyi siihen, että Mooses kuoli ja Jumala hautasi hänet -
paikkaan, jota on paljon etsitty, mutta ei ole löydetty.
Islam, joka pitää Moosesta, siis heille profeetta Musaa omanaan, -
näyttää mielellään hänen oletettua hautapaikkaansa -
Jerusalemista Kuolleelle merelle johtavan tien varrella.
Mainitaan, että israelilaiset viettivät kuukauden suruajan Mooabin arolla.
Joosua oli siis siirtynyt kansan johtajaksi ja -
seuraava käsky, joka hänelle annettiin, on yhtä oleellinen kuin ne, -
jotka annettiin Moosekselle -
ja edellytti ehdotonta kuuliaisuutta Jumalan käskylle.
"Kun olette kulkeneet Jordanin yli Kanaanin maahan, -
karkottakaa tieltänne kaikki maan asukkaat ja hävittäkää kaikki heidän -
jumalankuvansa ja valetut kuvansa ja tuhotkaa kaikki heidän uhrikukkulansa.
Ottakaa sitten maa haltuunne [...], -
sillä teille minä annan omaksi sen maan."
Tuolloin Kaanaassa ja sitä ympäröivillä alueilla -
tunnettiin useita nykyisinkin kartalta löytyviä paikkoja.
Gaza, Jerusalem, Jeriko, Joppe, eli nykyinen Jaffa, -
Akko, Sechem, nykyinen Sikkem, Hebron, Nazareth, Megiddo, -
Tyyro ja Sidon muiden muassa.
Nämä olivat lähes kaikki kaupunkivaltioita.
Niiden ympärillä oli korkeat muurit suojaamassa koteja vihollisilta.
Päivisin käytiin viljelemässä ympärillä olevia maita ja hoitamassa karjaa.
Rannikkoseudulla asustelivat maahanmuuttajat, -
eli peleshet-kansa, joka oli alkanut asuttaa Gazan ja Ashkelonin seutua -
aina Joppeen saakka. Heidät tunnetaan myöhemmin filistealaisina, -
kansana, jonka kanssa Israelin kuninkaat kävivät alinomaa sotia.
Kanaanin valloitussodat käytiin pääasiassa Joosuan johdolla.
Raamattu mainitsee amorilaiset, kanaanilaiset, perissiläiset, -
hivviläiset ja jebusilaiset. heettiläiset, girgasilaiset.
Heidän hengellisestä puolestaan kerrotaan -
joitain hyvin oleellisia seikkoja, joista merkittävin ja suuntaa antavin -
on epäjumalanpalveleminen sen eri muodoissaan.
He eivät joko tunteneet, tai olivat hyljänneet Luojan palvelemisen -
ja olivat keskittyneet ennemmin luotujen palvontaan -
erilaisine kuvottavine uhritoimituksineen kaikkineen.
Siellä uhrattiin lapsia, palvottiin taivaankappaleita, -
aurinkoa, kuuta ja tähtiä, siellä palvottiin härkiä, kivi- ja puujumalia,
Baalia ja Astartea muiden muassa.
Niinpä alussa mainitsemani israelilaisille annettu tuhoamiskäsky, -
oli kaikessa ankaruudessaan kuitenkin ehdoton ja lopullinen.
Se sisälsi kaikenlaisen epäjumalanpalvelemisen lopettamisen.
Se määritteli israelilaisten säilymisen sekä rodullisesti -
että ennen muuta hengellisesti puhtaina -
ja kielsi avioliitot valloitettujen kansojen ja israelilaisten kesken.
"Älä lankoudu heidän kanssansa; älä anna tyttäriäsi heidän pojillensa -
äläkä ota heidän tyttäriänsä pojillesi vaimoiksi.
Sillä he viettelevät sinun poikasi luopumaan minusta ja -
palvelemaan muita jumalia; ja silloin Herran viha syttyy teitä kohtaan, -
ja hän hävittää sinut nopeasti.
Vaan tehkää heille näin: kukistakaa heidän alttarinsa, -
murskatkaa heidän patsaansa, hakatkaa maahan -
heidän aserakarsikkonsa ja polttakaa tulessa heidän jumalankuvansa."
"Tuhoa kaikki kansat, jotka Herra, sinun Jumalasi, antaa sinulle; -
älä heitä sääli. Älä myöskään palvele heidän jumaliansa, -
sillä se tulee sinulle paulaksi."
Kanaanilaisten kansojen tuomion syynä oli siis -
heidän epäjumalanpalvelemisensa.
Jumala ei suostunut jakamaan kunniaansa luomiensa kesken, -
ei silloin eikä myöhemminkään.
Joosuan tehtäväksi jäi toteuttaa tai ainakin yrittää toteuttaa -
Mooseksen välityksellä saatu käsky Kanaanin valloittamiseksi -
ja maan puhdistamiseksi sellaisesta, joka oli tuolloin ja on edelleenkin -
Jumalan silmissä kauhistus.
Tämän käskyn soveltaminen on osoittautunut -
kristikunnan eräälle osalle lähes ylipääsemättömäksi ongelmaksi.
Kristikunta kyllä hyväksyi tuolloin, 3500 vuotta sitten -
Jumalan antaman käskyn kutakuinkin mukisematta.
Todetaan, että se tapahtui silloin, kauan sitten, -
mutta nyt elämme uutta aikaa.
Kieltämällä yksiselitteisesti Israelin oikeuden palata omaan maahansa, -
osa kristikuntaa antaa ymmärtää, -
että lupaus omasta maasta ei olekaan enää relevantti, -
eikä Jumalan ilmoitus ja lupaus tuoda kansansa takaisin maahan, -
jonka Hän oli luvannut heidän isilleen, ole enää voimassa.
Kyllä se on voimassa edelleen ja toteutui aivan uskomattomalla tavalla -
lähes kahden vuosituhannen diasporan jälkeen.
Se on edelleen voimassa, sillä Jumala ei ole muuttanut eikä perunut -
Aabrahamille 4000 vuotta sitten antamaansa valaa, -
jonka Hän varmuuden vuoksi uudisti sekä Iisakille että Jaakobille -
ja vakuutti siitä useasti myös erämaavaelluksen aikana.
Niin luvatun maan haltuun ottaminen alkoi.
Ensin oli ylitettävä Jordanvirta, joka tapahtui Jerikon kohdalla.
Herra puhui Joosualle;
"Minun palvelijani Mooses on kuollut. Nouse siis nyt ja -
mene tämän Jordanvirran yli yhdessä koko tämän kansan kanssa -
siihen maahan, jonka minä annan heille, israelilaisille.
Jokaisen paikan, jota jalkanne tallaa, -
minä annan teille, niin kuin olen Moosekselle puhunut.
Maa autiomaasta ja Libanonista suureen virtaan, -
Eufratvirtaan sekä koko heettiläisten maa auringonlaskun puolella olevaan -
Suureenmereen asti, on oleva teidän aluettanne."
Joosua, joka oli itsekin ollut vakoilemassa Kanaanin maata, -
teki nytkin samoin ja lähetti salaa kaksi miestä Sittimistä -
ottamaan selvää millaisia ihmisiä ja sotajoukkoja -
Joosua tulisi kohtaamaan. Miehet tulivat Jerikoon ja -
majoittuivat siellä Raahab-nimisen majatalonpitäjän luokse.
Minusta on luontevampaa ajatella, että Raahab piti majataloa, -
kuin että israelilaiset olisivat menneet ensitöikseen ilotaloon, -
tultuaan uuteen kaupunkiin ja ympäristöön.
Molemmat hepreankieliset sanat, sekä portto että majatalonpitäjä, -
ovat alkutekstissä hyvin lähellä toisiaan.
Tultuaan majataloon, miehet kävivät heti levolle, sanoo Raamattu, -
eivätkä siis rikkoneet Jumalan antamaa käskyä.
Miehiä alettiin etsiä mutta Raahab piilotti heidät -
ja johti etsijät harhaan. Näin hän takasi itselleen ja omaisilleen -
turvapaikan, kun israelilaiset kävivät Jerikon valloitukseen.
Vakoojat palasivat Joosuan luokse ja kertoivat, -
mitä olivat nähneet ja kuulleet, ja tällä kertaa tilannekatsaus oli -
hyvin rohkaiseva: Herra on antava tuon maan meidän käsiimme.
Jerikon valloitus alkoi siten, että Liitonarkkua vietiin kansan edellä, -
sitä seurasi noin 40 tuhantinen sotajoukko -
ja heidän jälkeensä muu kansa. Kun koko joukko oli vihdoin tullut -
Jordanvirran länsipuolelle, virta alkoi jälleen virrata normaalisti.
Kaupungin valloitus on eräs Raamatun tunnetuimpia kertomuksia.
Kaupungin muurit kierrettiin seitsemän kertaa kantaen Liitonarkkua edellä -
ja puhaltaen shofar-torviin. Kierros kesti aina yhden päivän -
ja kun viimeinen, eli seitsemäs kierros oli tehty, -
siihen saakka aivan hiljaa ollut kansa puhkesi valtavaan huutoon, -
muurit sortuivat ja niin Jeriko valloitettiin.
Vain majatalonpitäjä Raahab perheineen säästyi tuholta.
Seuraavaksi Israel marssii Joosuan johdolla länteen, kohti Aita.
Siellä koetaan ensin tappioita, sitten voittoja, -
joista eräs merkittävin tapahtuu Aijalonin laaksossa, -
jossa Jerusalemin silloinen kuningas liittoutuu -
neljän muun kuninkaan kanssa ja ryhtyvät sotimaan Joosuaa vastaan.
Noiden viiden kuninkaan armeijat ajetaan pakoon, -
kun Jumala puuttuu taisteluun ja taivaasta sataa valtavia raekiviä, -
jotka tappavat vihollisia enemmän kuin Joosuan armeijan miekat.
Tämän tapahtuman aikana aurinko ja kuu pysyivät paikallansa, -
jotta Israel näkisi ajaa takaa vihollisiaan.
Joosuan sotaretket Kanaanin maan valloittamiseksi alkoivat -
noin vuonna 1408 ennen Kristusta, ja jatkuivat noin 7-8 vuotta, -
siis kutakuinkin vuoteen 1400 eKr. saakka.
Siihen mennessä suurin osa Kanaanin maasta oli valloitettu.
Joosuan johdolla israelilaiset ulottivat valtaamansa alueen -
yli lähes koko Kanaanin maan. 31 kuningasta kukistettiin ja -
maa oli jaettu Israelin 12 heimon kesken, -
mutta ei kaikkea, vaikka niin oli Herran käsky käynyt.
Tässä kohden tapahtui jälleen selvä lankeemus, -
eräs niistä tärkeimmistä hengellisistä taitekohdista Jumalan ja kansan välillä.
Se tuli vaikuttamaan hyvin ratkaisevasti -
israelilaisten myöhempiin kohtaloihin.
Ongelmaksi näytti selvästi jääneen se, että vastoin Herran antamaa -
ehdotonta käskyä, kaikkia kansoja ei kuitenkaan ajettu pois maasta.
Heitä jäi edelleen asumaan maahan -
ja siitä alkoivat valitun kansan ongelmat.
Tästä Jumala varoitti heitä jo Mooseksen välityksellä.
"Mutta jos ette karkoita maan asukkaita tieltänne, -
niin ne, jotka te heistä jätätte jäljelle, -
tulevat teille okaiksi silmiinne ja tutkaimiksi kylkiinne, -
ja he ahdistavat teitä siinä maassa, jossa te asutte.
Ja silloin minä teen teille, niinkuin aioin tehdä heille."
Eli Jumala ilmoitti yksiselitteisesti, että jos ette noudata Hänen tahtoaan,
niin Hän tulee ajamaan teidät pois luvatusta maasta.
Näin lopultakin tuli käymään.
Pitkän ajan kuluttua, kun Herra on suonut Israelin -
päästä rauhaan kaikilta sen ympärillä asuvilta vihollisilta, -
ja kun Joosua on käynyt vanhaksi ja ikääntyneeksi, -
myös hän, kuten Mooses ennen häntä, -
kutsui koko Israelin koolle kuulemaan jäähyväiskehotuksiaan.
Heidän on kartettava vääriä jumalia ja jäljellä olevien kanaanilaisten kanssa -
ei saa sovitella, eikä tehdä myönnytyksiä -
Herran antamista käskyistä, ei lankoutua -
eikä solmia missään tapauksessa uskontojen välisiä sopimuksia.
Joosua kokosi kaikki heimot Sikemiin, -
kutsuu niitä edustavat päällysmiehet ja esitti sitten tiivistelmän -
Jumalan toimista kansansa suhteen siitä ajasta lähtien, -
jolloin hän kutsui Abrahamin ja toi hänet Kanaaniin, -
Luvatun maan valloittamiseen asti.
Joosua teki kansan kanssa liiton, kirjoitti sen sanat -
Jumalan lain kirjaan ja pystytti suuren kiven sen todisteeksi.
Sen jälkeen Joosua kuoli 110 vuoden iässä, -
ja hänet haudattiin Timnat-Serahiin.
Joosuan kuoltua vuoroon kansanjohtajina astuivat tuomarit.
Sodat eivät suinkaan olleet loppuneet -
sillä suuri osa maata oli edelleen valloittamatta -
eivätkä kanaanilaiset kansat luovuttaneet maitaan vapaaehtoisesti.
Lähes kaikki tuomarit olivat myös sotureita ja Raamatun kuvaukset -
tuolloisista tapahtumista ovat verisiä, julmia ja lopputulokseltaan ehdottomia.
Tuomarien aika ajoitetaan yleisimmin, -
siis aikaisemman exodus-ajoituksen mukaan -
vuodesta 1375 eKr 350 vuotta eteenpäin, -
aina tulevien kuningasten aikaan saakka.
Raamatussa luetellaan kaikkiaan 14 tuomaria.
Heidät kaikki Tuomarien kirjassa, -
alkaen Otnielista ja päättyen viimeisenä Simsoniin.
He olivat kaikki miehiä, naistuomari Deborahia lukuun ottamatta.
Heistä kuuluisimpina muistamme Gideonin sekä jo mainitun Simsonin, -
joka muistetaan erityisestä tapahtumasta filistealaisten kanssa.
Heidän jälkeensä myös profeetta Samuel toimi hetken aikaa tuomarina -
mutta kansa oli kuitenkin langennut pois Jumalan käskyjen tieltä, -
niiltä, joista sekä Mooses että myös Joosua olivat heitä varoittaneet.
Niinpä Herra antoi hyvin lopulliselta tuntuvan ilmoituksen.
"Ja Herran enkeli tuli Gilgalista ylös Bookimiin. Ja hän sanoi: -
"Minä johdatin teidät Egyptistä ja toin teidät maahan, -
jonka minä valalla vannoen olin luvannut teidän isillenne, ja sanoin: -
'Minä en riko liittoani teidän kanssanne ikinä.
Te taas älkää tehkö liittoa tämän maan asukasten kanssa, -
vaan kukistakaa heidän alttarinsa.'
Mutta te ette ole kuulleet minun ääntäni. Mitä olettekaan tehneet!
Niinpä minä nyt sanon teille: Minä en karkoita heitä teidän tieltänne, -
vaan heistä tulee teille ahdistajat, -
ja heidän jumalansa tulevat teille ansaksi."
Kukaan ei siis voi väittää, etteikö Israelin kansa olisi saanut selviä -
ja voimakkaita varoituksia siitä, miten he eivät saaneet toimia -
ja kuitenkin kansa lankesi kerta toisensa jälkeen.
Tuomarien jälkeen olivat vuorossa kuninkaat.
Kansa halusi sellaisen, joka oli ollut heitä vastustavilla -
ja muillakin kansoilla, ja niin alkoi kuninkaiden aika.
Ensimmäisenä heistä muistamme Saulin.
Hänen hallituskautensa alkoi noin vuonna 1043, kesti 34 vuotta -
ja päättyi kuninkaan kuolemaan -
sodassa ympärileikkaamattomia filistealaisia vastaan -
tasangolla Gilboan vuoren eteläpuolella.
Raamattu kertoo meille, että sekä Joosuan jälkeiset tuomarit -
että kuninkaat Saul ja Daavid kävivät alinomaa sotia -
juuri näitä kanaanilaisia, filistealaisia ja -
Israelia ympäröiviä valtioita vastaan.
Daavidin ja Salomonin aikana Israelin valtion koko ylitti kuitenkin -
laajalti heille alkujaan kohdistetun alueen.
Kuningas Saulin koko hallituskausi oli sotaa toisensa jälkeen, -
eivätkä ne päättyneet hänen kuolemaansa -
vaan jatkuivat seuraavan kuninkaan, Daavidin aikana.
Tosin tähän Saulin ja Daavidin väliin mahtuu parin vuoden mittainen jakso,
jolloin Israelin puolella, siis pohjoisosassa maata -
oli kuninkaana Saulin poika Iisboset, -
mutta häntä ei oltu koskaan voideltu kuninkaaksi -
vaan hänet nimitettiin tehtävään Saulin sotapäällikköjen toimesta.
Samaan aikaan Daavid hallitsi eteläistä Juudaa Hebronista käsin.
Hän oli ehkä Israelin merkittävin ja kuuluisin kuningas, -
myös eräs niistä harvoista, joka monista epäonnistumisista -
ja jopa hyvinkin tuomittavista virheistään huolimatta, -
oli myös Jumalan mielen mukainen, niin hallitsijana kuin ihmisenäkin.
Daavid hallitsi kaikkiaan 40 vuotta ja hänen jälkeensä hallitusvastuu siirtyi -
hänen pojalleen Salomolle, jonka aikana kuningaskunta oli laajimmillaan
käsittäen jo Mooseksen aikana mainitun alueen -
Eufratista aina Egyptin purolle, nykyisen El Arishin tienoille saakka.
Daavidin hallinta-aika alkoi siis Hebronista noin vuonna 1007, -
josta hän siirsi seitsemän vuoden kuluttua valtaistuimen Jerusalemiin,
toi sinne myös liitonarkin -
ja aloitti tulevan temppelin rakennusmateriaalien kokoamiseen.
Tullessaan kuninkaaksi Daavid oli 30-vuotias, menestynyt sotapäällikkö,
joka oli voittanut kaikki jäljellä olevat kanaanilaiset kuninkaat, -
filistealaiset useaan otteeseen sekä kansoja myös -
Jordanvirran itäiseltä puolelta, mm. ammonilaiset sekä aramilaiset.
Sotilaalliset voitot eivät suinkaan saaneet vastarintaa loppumaan.
Fyysisesti tosin ja joksikin aikaa -
mutta sama vastarinnan perusajatus ja ideologia jäivät kuitenkin elämään -
voitettujen kansojen keskuudessa ja mielissä.
Tähän kokonaiskuvaan liittynee myös Daavidin aikaisen -
leeviläisen papin, Aasafin tunnettu psalmi, -
jossa ideologiset lähtöasetelmat juutalaisvaltion tuhoamiselle -
oli jo tuotu esille sekä silloisen aikakauden viitekehyksistä käsin, -
että pitkälle meidän ajastamme eteenpäin -
tulevaisuutta tulkitsevana profetiana.
"Jumala, älä ole ääneti! Älä vaikene, Jumala, älä ole niin hiljaa!
Sillä katso, sinun vihollisesi metelöivät -
ja vihaajasi ovat nostaneet päänsä.
He juonittelevat sinun kansaasi vastaan -
ja pitävät neuvoa suojattejasi vastaan.
He sanovat: ”Tulkaa, hävittäkäämme heidät olemasta kansa, -
niin ettei Israelin nimeä enää muisteta.”
Yksissä tuumin he ovat neuvotelleet, sinua vastaan he ovat tehneet liiton:
Edomin teltat ja ismaelilaiset, Mooab ja hagrilaiset, -
Gebal, Ammon ja Amalek, Filistea ja Tyroksen asukkaat.
Myös Assur on liittynyt heihin, tullut tueksi Lootin lapsille."
Psalmi tuo esille joitakin hyvin oleellisia asioita -
niin Israelia tuolloin ympäröivien kansojen tavoitteista -
kuin myös sen merkittävän tosiasian, -
ketä vastaan he todellisuudessa taistelua halusivat käydä.
Alusta alkaen olemme joutuneet toteamaan, -
että kyse maan omistusoikeudesta ei rakennu inhimillisten, -
ei poliittisten, ei taloudellisten eikä sotilaallisten argumenttien pohjalle.
Kyse on yksiselitteisestä Jumalan suvereenista valinnasta -
ja päätöksestä, joten sitä päätöstä vastaan taistelevat -
joutuvat vastakkain maailmankaikkeuden Luojan kanssa.
Nämä asetelmat eivät ole muuttuneet miksikään vuosituhansien aikana.
Ei vaikka samat ryhmät ovat yrittäneet toteuttaa sitä -
useissa nykyistä Israelia vastaan käydyissä sodissa.
Yhtä monesti, kuin ne ovat sitä yrittäneet, -
ne ovat hävinneet taistelunsa. Siitä huolimatta -
sama taisteluhalu ja -tahto on edelleen voimassa, -
sillä sen taustalla eivät ole inhimilliset voimat, -
vaan Raamatun Jumalaa vastustavien tahojen yritykset -
estää Jumalan tahdon toteutuminen kristinuskoon liittyen, -
ja etenkin Israelin kansan kohdalla, -
sitä koskevien Jumalan profetioiden toteutuminen.
Jo Saulin aikana kuningaskunta oli jakaantunut kahdeksi eri alueeksi, -
pohjoiseksi Israeliksi ja eteläiseksi Juudaksi, -
tosin keskushallinnollisesti yhtä valtakuntaa -
mutta alueellisesti jakaantunut.
Daavidin suorituttama toinen väestölaskenta osoitti, -
että parhaimmillaan kuninkaalla oli pitkälti toista miljoonaa asemiestä.
Se oli siten koko tuon alueen ylivoimainen sotilaallinen mahti.
Salomo tuli kuninkaaksi vuonna 971 ja hallitsi myös, -
kuten isänsä Daavid, 40 vuotta. Hänen aikanaan ja toimestaan -
rakennettiin Jerusalemiin myös ensimmäinen temppeleistä.
Sitä alettiin rakentaa 480 vuotta Egyptistä lähdön jälkeen -
ja sitä rakennettiin kaikkiaan seitsemän vuotta.
Tämän ensimmäisen temppelin vihkiäisseremonia oli tuolloin -
ja on edelleenkin tapahtuma, johon Herra itse on sitoutunut voimakkaasti -
ja hyvin lopullisesti. Sen yhteydessä annettu lupaus määritteli tuolloin sen,
kenelle kuului muinainen temppelialue -
ja samalla sen, kenelle se kuuluu vieläkin.
"Kun Salomo oli saanut rakennetuksi Herran temppelin, -
kuninkaan palatsin ja kaiken, mitä hän oli halunnut tehdä, -
Herra ilmestyi Salomolle toisen kerran, -
samalla tavoin kuin oli ilmestynyt hänelle Gibeonissa, -
ja sanoi hänelle: ”Minä olen kuullut sinun rukouksesi ja anomisesi, -
kun anoit armoa minun edessäni.
Minä olen pyhittänyt tämän temppelin, jonka sinä olet rakentanut, -
asettaakseni nimeni siihen ikuisiksi ajoiksi.
Minun silmäni ja sydämeni tulevat olemaan siellä kaikkina päivinä."
Jerusalemin Temppelivuoren alue -
ei siis kuulu millään kategorialla islamin uskonnolle, -
vaikka he ovat väärentäneet historiansa tulkitsemaan asian siten.
Tähän palaamme myöhemmissä osioissa.
Salomosta mainitaan hänen kuuluisan viisautensa lisäksi, -
että hän oli aikansa rikkain kuningas, johon Herra oli myös mieltynyt, -
ainakin tiettyyn ajanjaksoon saakka. Kaikki hyvä ei kuitenkaan kestänyt, -
vaan isänsä Daavidin tavoin, myös Salomo lankesi, -
mutta vastoin kuin Daavid, joka katui ja sai anteeksi, -
Salomon kohtalo oli toisenlainen.
"Kuningas Salomo oli faraon tyttären lisäksi mieltynyt moniin -
vierasheimoisiin naisiin: mooabilaisiin, ammonilaisiin, edomilaisiin, -
siidonilaisiin ja heettiläisiin.
He kuuluivat kansoihin, joista Herra oli sanonut israelilaisille: -
”Älkää liittykö heihin älköötkä hekään liittykö teihin. Muuten he -
taivuttavat teidän sydämenne omien jumaliensa puoleen.”
Näihin naisiin Salomo kiintyi rakkaudella.
Hänellä oli seitsemänsataa ruhtinaallista vaimoa -
ja kolmesataa sivuvaimoa, -
ja hänen vaimonsa taivuttivat hänen sydämensä.
Kun Salomo oli tullut vanhaksi, hänen vaimonsa taivuttivat -
hänen sydämensä seuraamaan muita jumalia, -
eikä hänen sydämensä enää ollut kokonaan antautunut Herralle, -
Jumalalleen, niin kuin hänen isänsä Daavidin sydän oli ollut.
Salomo lähti seuraamaan Astartea, siidonilaisten jumalatarta, -
ja Milkomia, ammonilaisten iljetystä.
Hän teki sitä, mikä on pahaa Herran silmissä, -
eikä kaikessa seurannut Herraa niin kuin hänen isänsä Daavid."
Salomo joutui sotaan useiden ympäröivien kuninkaiden kanssa ja -
koska Herra ei ollut hänen kanssaan, hän menetti sen, minkä oli saanut.
Mainitaan, että sitten Salomo meni lepoon isiensä luo, -
ja hänet haudattiin isänsä Daavidin kaupunkiin.
hänen poikansa Rehabeam tuli kuninkaaksi hänen jälkeensä.
Nämä kolme kuningasta, Saul, Daavid ja Salomo, -
ovat jääneet Israelin historiaan kaikkein merkittävimpinä -
ja kuuluisimpina, Daavid ehkä muista merkittävimpänä.
Salomon kuoleman jälkeen alkoivat -
Israelin yhdistyneen kuningaskunnan ongelmat.
Taistelu vallasta sai aikaan sen, -
että kuningaskunta jakaantui entistä selkeämmin kahtia, -
pohjoiseen Israeliin, jota jäi hallitsemaan Jerobeam -
ja eteläiseen Juudaan, jota hallitsi Rehabeam.
Pohjoisvaltio Israelia asutti 10 sukukuntaa -
Jaakobin 12 pojan heimosta.
vain Juuda, osa leeviläisistä sekä Benjamin -
jäivät eteläisen kuningaskunnan alueelle.
Pohjoisen Israelin pääkaupunki oli Samaria, -
eteläisen Juudan Jerusalem.
Leeviläinen pappi Aasaf kirjoitti erään hyvin profeetallisen psalmin -
Daavidin hallituskaudella noin kolme vuosituhatta sitten, -
aikana, jolloin Israelilla kansana meni hyvin.
Tämän psalmin eskatologinen viitekehys olisi hyvin sovellettavissa -
myös nykyaikaan, nykyisen Israelin valtion johtajille, -
ohjeena turvautua jälleen Israelin Väkevään, Herraan Sebaotiin.
Tästä psalmista aivan kuin huokuu Jumalan halu pelastaa kansansa -
ja päästää se vihollistensa tuomasta ahdingosta.
"Kuule, kansani, minä varoitan sinua; Israel, jospa sinä minua kuulisit!
Älköön sinulla olko muukalaista jumalaa, -
äläkä kumarra vierasta jumalaa. Minä olen Herra, sinun Jumalasi, -
joka toin sinut Egyptin maasta; avaa suusi, niin minä sen täytän.
Mutta minun kansani ei kuullut minun ääntäni, -
eikä Israel noudattanut minun mieltäni.
Niin minä annoin heidän mennä pois sydämensä paatumuksessa, -
he saivat vaeltaa omien neuvojensa mukaan.
Oi, jospa minun kansani minua kuulisi ja Israel vaeltaisi minun teilläni, -
niin minä pian masentaisin heidän vihollisensa ja -
kääntäisin käteni heidän vihamiehiänsä vastaan.
Ne, jotka Herraa vihaavat, matelisivat hänen edessään, -
ja heidän kohtalonsa kestäisi iankaikkisesti.
Mutta kansaansa hän ruokkisi parhaalla nisulla; -
minä ravitsisin sinua hunajalla kalliosta."
Olisiko tässä psalminkirjoittajan vastaus -
myös tämän päivän Israelin ongelmiin? Vastaus on, että kyllä varmasti olisi, -
sillä Jumala seisoo yhä lupaustensa takana -
ja on edelleen täysin suvereeni -
yli kaiken sen mitä maan päällä tapahtuu.
Juudan kuninkaaksi nousseesta Jerobeamista mainitaan, -
että hän teetätti kaksi kultaista vasikkaa -
ja erilaisia epäjumalille tarkoitettuja uhripaikkoja maan joka puolelle, -
ja määräsi kansan papeiksi muita kuin leeviläisiä.
Näin Jerobeam palautti egyptiläiset epäjumalan palvelustavat -
eteläiseen Juudan valtioon.
Noihin aikoihin Jumala herätti palvelijoikseen useita profeettoja, -
joiden päätehtävä oli ilmoittaa ja varoittaa -
kulloisillekin Israelin ja Juudan kuninkaille, -
että he olivat poikenneet pois Herran tuntemisesta ja Hänen käskyistään.
Mainitaan profeetat Ahia sekä Elia, joka on eräs kuuluisimmista, -
sekä hänen seuraajansa Elisa, -
joiden tunnusteoista kerrotaan useissa luvuissa.
Muista voidaan mainita Obadja ja Miika, -
joiden ennustuksista osa on vielä toteutumatta.
Samoin Hoosea sekä etenkin Jesaja, -
kaikista profeetoista ehkä eniten messiaanisia ilmoituksia saaneena.
Näin Exodus tänään.
Seuraavassa jaksossa tarkastelemme Salomonin temppelin kohtaloa, -
Danielin kuuluisaa vuosiviikko-profetiaa -
sekä Liitonarkkua ja siihen liittyviä uskomuksia ja väitteitä.
Nähdään jälleen kahden viikon kuluttua.
Hyvä katsoja. Mikäli tämä ohjelma puhutteli sinua, -
voit tukea sarjan tuottamista soittamalla numeroon: 0600 02030
Puhelun hinta on noin 13 euroa.
Voit myös lahjoittaa ruudussa näkyvälle pankkitilille.
Muista mainita viite: 3162 ja saajana: Ristin Tuki ry.
Lahjoitus onnistuu myös MobilePayllä ja tekstiviestillä.
Kiitos lahjastasi.
Tekstitys: TV7