On sul kodutööd ikka meeles? - On.
Kuidas sul läheb, kullake?
Enam-vähem.
Ja see tähendab?
No päris kenasti.
On kõik ikka hästi?
On, on.
Armastan sind.
Tean. Oli veel midagi?
LAPSEVANEMAKS OLEMISE KUNST
Tere! Oled vaatamas saadet "Lapsevanemaks olemise kunst"
ja oleme jõudnud omadega teemani,
mis puudutab digiajastu mõju lapsevanemaks olemisele
ja laste kasvatusele.
Elli Meklin, rääkisime eelmine kord digiajastu väljakutsetest, ohtudest
ja ka võimalustest.
Täna aga räägime sellest,
kuidas mõjub digiajastu vastastikusele suhtlemisele.
Paljud mõtlevad, et on ju tore, kui laps suhtleb sotsiaalmeedias,
kuna seegi on ju suhtlemine.
Kuid on see ikka päris sama,
kas suhtlemine ja mõju avaldamine käib sotsiaalmeedia
või kasvatuse kaudu?
No ilmselgelt pole see ikka üks ja sama asi.
Sotsiaalmeedias avaldavad suhtlemisele mõju
nii paljud erinevad asjad.
Üks oluline aspekt, mida paljud on kindlasti märganudki,
puudutab tunnete väljendamist.
Kui tavaolukorras
toimub tunnete väljendamine nö spontaanselt.
Ma näen sind ja su kehakeelt, ma saan lugeda välja su tundeid.
Kuid sotsiaalmeedias pole see võimalik.
Isegi, et kui jagad naerunägusid, on see eelkõige läbimõeldud tegevus
ega väljenda tegelikult ehedat tunnet.
Seetõttu on ka raske saada tunnete alast kasvatust
sotsiaalmeedia kaudu.
Rääkimata sellest, et puudub füüsiline kohalolu,
võimalus silma vaadata
ja omada lähedust, mis sünnib sellest, kui kaks inimest on ühes toas -
kui ollakse lähestikku ja suheldakse omavahel.
Sotsiaalmeedias valitsevad sageli ka meediamaailma väärtushinnangud,
mis tekitavad sirguvas lapses üsna palju pingeid,
kuna ta peab mõtlema,
milline ta peaks olema ja milline välja nägema,
milliseid pilte üles panema ja kui palju "laike" ta selle eest saab.
Nii et, see puudutab vägagi palju ka lapse enesetunnet, minapilti
ja hakkama saamist.
Ja see kõik võib tuua kaasa ka masenduse.
Nii et, sotsiaalmeedias suhtlemine pole sama, mis tavasuhtlemine.
Rääkimata sellest, et see on kaugel
lapse ja vanema vahelisest suhtlemisest,
mis on hoopis omaette teema.
Laps vajab seda eluterveks kasvamiseks
ja aju arenguks,
et ta võiks areneda ühel heal moel.
Küsin selle kohta veel hiljem juurde, kuid märkasin, et ütlesid,
et sotsiaalmeedias antud naerunäod on läbimõeldud.
On see siis nii, et sotsiaalmeedias suhtlemine
on ühtpidi kui näitlemine
ja hoolas kaalumine, millisena ennast näidata?
Kuid kas sellega mitte ei lähe kaduma ehedus ja siirus?
Tundub tõesti, et igaüks loob ise omaenda kuvandi,
valides hoolikalt, mida ta teistega jagab.
Mis ühtpidi on ka tark tegu,
kuid see pole võrreldav vahetu suhtlemisega.
Sotsiaalmeedia kaudu on raske arendada tundeid, ligiolu,
silma vaatamist ja ühtsust.
See pole sama kui ehe suhtlemine
Rääkisime ennist sõprade vahelisest suhtest
ja selle mõjust.
Kuid rääkides peredest,
siis kas nende vaheline suhtlemine on ka muutunud
tänu digiajastule?
Seda on mingil määral uuritud ja jälgitud.
Tampere Ülikool viis läbi uurimuse,
kus filmiti erinevate perede elu üle 600 tunni jagu.
Selle käigus uuriti eriti seda,
kuidas vanem reageerib lapse algatustele ja palvetele.
Märgati, et nutitelefon hajutas igaljuhul vanema tähelepanu
lapse vajaduste suhtes
ja rikkus palju ka pere ühiseid tegemisi.
Otsekui nutitelefonil oleks õigus katkestada kõik see,
mida perena üheskoos tehakse,
kui see muudkui piiksub ja nõuab tähelepanu ning vastamist.
Nii et, nii see aspekt kui ka tundetus reageerida tõusid esile
Kuid lisaks see,
et kui vastad lapsele, kas sa siis vaatad talle ka silma
ja vestled temaga?
Bostonis viidi ka läbi üks uurimus,
kus restoranides jälgiti 55 peret, kes olid üheskoos söömas.
Jälgiti, kuidas selles olukorras nutitelefone kasutatakse?
Vaid 15 peres polnud telefoni söögilauas näha.
Ehk siis, isegi ühised söömaajad,
mis oleksid võinud olla erakordsed võimalused suhtlemiseks
ja ühisteks jagamisteks,
said rikutud nutitelefoni poolt.
Uurimuses märgati ka seda,
et kui vanemad reageerisid laste küsimustele või algatustele,
siis vastused jäid kas täiesti olemata,
tänu sellele, et vanem ei kuulanud, mühatas midagi vastu
või arvas, et vastab hiljem, kuid unustas.
Lisaks märgati,
et omavaheline suhtlemine on üsna kidakeelne.
Seal nähti mitmeid olukordi, kus algatused ei viinud mitte kuhugile.
Seal ei toimunud omavahelist lävimist ja elude jagamist;
seal poldud hämmingus asjade üle ega naerdud ühiste naljade üle.
Nutitelefon oli see, mis määras ära omavahelise suhtluse kvaliteedi.
Nii et, nende asjade kohta on viidud läbi uurimusi
ja ma usun, et kes vähegi hoiab silmad lahti,
näeb neid samu asju paljude perede juures.
Ehk siis, nutitelefonist on saanud kui peremees
ja mitte kui sulane, kes teenindab?
- See on väga hästi öeldud. Nii ongi.
Jah, nutitelefon on hea asi ja sellega saab palju asju teha;
see on osa tänasest päevast ja sel on oma koht me elus.
Samas aga see ka röövib väga palju.
Ehk siis, kui nutitelefon omab peres ülemvõimu,
on asi ikka täitsa metsas
ja omavaheline suhtlemine kannatab selle all.
Lisaks sellele on ka ohustatud võime olla lähedal, olla kohal
ja elatakse hoopis vastavalt nutiseadmete rütmile.
Ja kui mõelda nendele sotsiaalmeedia postitustele,
kus kaalutakse põhjalikult,
milliseid pilte millistest olukordadest postitada,
siis taaskord ei elata nö "praeguses hetkes".
See võib tunduda ehk naljakas, kuid seda on tõesti näha,
et mõeldakse, kuidas saada parimat võtet oma lapsest
ja millise parima nurga alt,
selle asemel, et mõelda, mida laps minult tahab või vajab?
Mida ta püüab mulle öelda? Millises hetkes me praegu viibime?
Milliseid tundeid see hetk endaga kaasa toob?
Mida meeldejäävat selles hetkes on?
Millest me võiks ühiselt rõõmu tunda,
olles siis kas looduses või väljas söömas?
Kus iganes.
Kõik need asjad, mis puudutavad üksteise lähedal olemist.
Ligiolu on oluline ka täiskasvanule
ja samas on see omaette kunst ning hea vaimse tervise alus.
Kui vaadata kõrvalt mõne teismelise nutitelefoni ekraanile,
siis see on tohutu tulv, mis teda sealt nö tabab.
Kõik need asjad, mis sotsiaalmeedias liiguvad.
Facebook polegi enam teismeliste teema,
aga Instagram, SnapChat, WhatsApp ja mis iganes muud.
Ekraanil käib pidev elu
ja kui sealt pidevalt tuleb midagi - üks ütleb üht ja teine teist,
siis see häirib igati mu keskendumisvõimet ja olemasolu.
Jah, kui ma panen telefoni ära või üldse hääletu peale,
siis sel pole mingit mõju,
kuid kui ma ei oska seda teha,
saavad mu tähelepanu ja olemasolu võime häiritud,
mis omakorda mõjutab me omavahelist suhet,
mida tegelikult peaks kaitsma, et laps võiks hästi areneda.
Kui minna selle juurde, et peresid uuriti väljas söömise ajal
ja kus ema istus telefonis,
samal ajal, kui laps üritas küsida midagi.
Kui taoline olukord on pidev, siis mis sõnumi see lapsele saadab?
Lapse arusaam iseendast kujuneb läbi vanema olemise.
Ehk siis laps küsib: kes ma olen? Olen ma väärtuslik ja oluline?
Kui aga telefon püüab kogu vanema tähelepanu
ja telefonil on õigus kõikjale sisse sõita,
siis laps teeb väga selge järelduse, et ta pole oluline;
et ta pole piisavalt oluline saama oma vanema tähelepanu.
Küsimus pole isegi selles, et vanem ei peaks oma last oluliseks.
Vanemad tahavad olla head vanemad ja jagada oma armastust lastele,
kuid me kõik teame, kui ahvatlev on sotsiaalmeedia.
"Oh, seal on jälle uut infot! Peab vaatama!"
Kuid see on koht, kus ka vanemad peavad õppima
ja kehtestama endale teatud nutiseadme kasutamise reeglid.
Rääkides väikestest lastest erinevates olukordades,
siis üks hea rusikareegel mis puudutab eriti imikuid,
kes kohe eriliselt vajavad seda vanema-lapse kiindumussuhet.
Lapse esimene eluaasta ja üldse 3 esimest eluaastat
on ülimalt otsustava kaaluga.
Nii et, millised reeglid me ema või isana endale kehtestame?
Kuna laps magab selle eas veel üsna palju,
võiks otsustada kasutada nutiseadmeid just sel ajal.
Selleks jagub üsnagi palju tunde.
Mingil ajal tekkib see aeg, kus laps saab vaadata mingit saadet
ja siis vanem saab samal ajal kasutada nutiseadmeid.
Kui aga nutiseadmest saab lapsehoidja...
Ma saan ühtpidi vanematest igati aru,
sest lapsed võivad vahel olla ikka üliväsitavad
ja on aegu, kus nad tuleb otsekui välja kannatada.
Kogu see laste tringel-trangel, kisa, tülitsemised ja jooksmised
võivad viia meid ikka viimse vindi peale
ja see mõte on nii kerge tulema,
et panna laps arvuti või iPadi taha mingit multikat või muud asja vaatama
Sest seda tehes oleks kodus rahu
ja saaks rahumeeli teha kodutöid või mida iganes.
Kui seda kõike vaid pisut kasutada,
on kõik väga tore ja see on kergendus ka vanemale.
Kuid kui nutiseade on pidevalt lapsehoidja rollis,
võimaldades vanemale nö hingamishetki,
või olles leevenduseks lapsele keset halba ja jonni täis päeva...
- Ja siis me lasemegi vaid vaadata. Jaa.
Tihti mõeldakse selle üle,
mida siis teha, kui on turris jonnimise päev?
Või mida siis teha, kui pole midagi teha?
Digisugupõlvega seoses on sellest palju räägitud,
et me röövime lastelt selle hetke, kus nad tunnevad igavust.
Igavus aga on uks loovuse tekkeks.
Kui me lahendame lapse igavuse sellega,
et laseme tal ekraani vahtida,
siis tema võime olla loov ja mõelda välja erinevaid asju
läheb kaduma.
Vanasti, kui laps ütles vanemale: "Mul pole midagi teha",
vastas ema: "No ehita kasvõi maja!"
või "Vaata, kõik su tööriistad ja käsitöö asjad on seal!"
See võimaldas lapsel ise arendada ja luua midagi,
sattudes loovasse olukorda.
Kui aga igavus lahendatakse nutiseadme abil...
Või ka jonn.
Kui laps vigiseb,
käitub kohutavalt ja esitab sulle seeläbi väljakutseid,
siis nutiseadme abil ei õpita,
kuidas pääseda sellest olukorrast välja ja edasi.
Ei õpita, kuidas hallata mõnda negatiivset emotsiooni.
Juba sedagi, kuidas vanem ise seda haldaks,
õpetades seda seejärel lapselegi.
Kõik need asjad jäävad tahaplaanile, kui nutiseadmed valitsevad kõige üle.
Igavus on uks loovusesse
Kui lapse igavust leevendatakse nutiseadmega,
läheb tema võime olla loov ja nutikas kaotsi
Ehk siis, see nutiseadme kasutamine on vägagi suur kiusatus.
Vägagi suur ja samas igati mõistetav kiusatus.
Kõik vajavad aegajalt teatud kergendust,
kuid kui see tuleb liiga sageli sel moel,
siis see hakkab pärssima lapse head arengut
ja ka lapse ning vanema vahelist suhet.
Kui aga rääkida vanema enda nutiseadmete kasutamisest...
Kui mõelda näiteks kodus olevale emale,
kel' on lisaks lapsele vaja ka teha süüa ja koduseid töid,
siis kas see tähendab seda,
et vanem ei tohiks lapse juuresolekul
kohe üldse nutiseadmeid kasutada?
Või kas telefoni kasutamine lapse juuresolekul
erineb kõigist eelpool mainitud asjadest?
Lapsega koos olles ei peaks ega tohikski olla koguaeg telefonis.
Jah, lapsel on aeg oma asjadeks ja emal oma asjadeks,
kuid tänapäeval muretsetakse selle pärast,
et kui vanem kasutab telefoni sotsiaalmeedias suhtlemiseks
või kus iganes mujal surfamiseks,
siis selle intensiivsustase on hoopis teine.
Lapse seisukohalt on vanem otsekui kuskil omas maailmas,
kui nutiseadet vahib.
Võrreldes sellega, kui ema teeb süüa, peseb pesu
või teeb muid koduseid asju
või loeb isegi lehte.
Nende tegevuste puhul pole see intensiivsus nii tugev
ja lapsel on võimalus saada kontakti ning vanema tähelepanu.
Ühtlasi on vanema tegevust lihtsam katkestada,
kui ema riputab näiteks pesu kuivama, aga saab siiski minna lapsele appi.
Kui aga vanem on pidevalt telefonis,
jäävad tal lapse sõnumid kergemini märkamata,
kuna see nutimaailm on nii intensiivne.
Ja see on just see, millele tähelepanu pöörata,
sest see on olukord,
kus vanema tundlikkus lapse suhtes läheb kaduma.
Kui nutiseadme kasutamine on liialt intensiivne,
siis see takistab ka selle kiindumussuhte tekkimist.
Ja see on hoopis teine teema
kui see, et ema tegeleb näiteks mõne muu asjaga.
Ehk siis, siit tuleb selgelt välja,
et mängureeglid tuleb paika panna nii lastele kui ka täiskasvanutele?
No täiskasvanud peavad üsna mitmes asjas
kehtestama omale mängureeglid,
olles samal ajal ka eeskujuks, mis on ütlemata tähtis.
Kui laps näeb,
et vanem ei suuda kontrollida oma nutiseadmete kasutamist,
vaid see jätkub pidevalt ja kõigele peab koguaeg reageerima,
siis loomulikult võtab laps sellest eeskuju.
Sest kui see on miski, mis pakub vanemale suurt rahuldust
ja on nii ülioluline vanema jaoks,
siis loomulikult see tõmbab ka last kaasa.
Laps jälgib ka muid asju, mida vanemad teevad
ja püüab neid siis järgi teha, et saada isegi neist kogemust.
"Kas ma võiks ise kohvi keeta?" või mis iganes muud.
Nii et laps jälgib vägagi hoolikalt. - Eeskuju jõud on võimas.
Nii et, me vanematena
peame nii mitmeski asjas praktiseerima enesekontrolli,
asjade haldamist
ja ka mõtlemist, kas lastagi neil asjadel minna nii?
Või mõelda, kuidas saada see kontrolli alla
ja siis ka rakendada seda kontrolli,
et tekkiks harjumus kontrollida,
kuidas vanem ise oma nutiseadmeid kasutab.
Räägime pisut ka mängureeglitest,
mida eelmine kordki veidi mainisime.
Rääkisime nö turvalukkudest, mida saab arvutitele peale panna,
et laps ei pääseks ligi kõikidele netilehekülgedele.
Ühtlasi oli "telefoni park" hea nõuanne.
Palju räägitakse ka nutiseadmetes olemise ajast.
Mida sa sellest arvad?
Sügisel ilmus üks artikkel, mis väitis, et see kõik on jama
ja nutiseadmes olemise aega ei peaks üldse piirama
ja laps võiks seal olla just nii kaua, kui tahab.
Ma ei tea, kas sa seda artiklit nägid, aga üks ema oli proovinud nii,
piiramata üldse oma poegade arvutis olemise aega.
Neil olid piirid selles osas, mida nad sealt vaadata võisid,
aga ajalist piirangut polnud.
See aga taandus selleni, et midagi muud ei tehtudki!
Vanema jaoks oli muidugi tore - kodu oli koguaeg puhas ja korras,
valitses mõnus vaikus, sest lapsed istusid arvuti taga.
See oli väga hea empiiriline katse selle kohta, mis siis juhtub?
Teisalt aga läks asi ikka käest, kui see aeg polnud piiratud.
Alati on muidugi erandeid
ja mitte kõik lapsed ei taha olla lõputult arvutis.
Nii et, arvuti aja piiramatus
ei tähenda igakord selle lõputut kasutamist.
Küll aga peitub selles suur oht.
Vastaks su küsimusele pigem nii,
et kõige otsustavamaks teguriks on alati sisu.
Sisu on alati kõige tähtsam.
Ehk siis, ka kõige väiksem hulk halba või hirmuäratavat sisu -
sh pornoleheküljed, mis lapses hirmu tekitavad,
või muud hirmuäratavad asjad, mida leiab kasvõi Youtube'st.
Paljudel lastel on ligipääs Youtube'i, kuid sealt leiab mida iganes!
Paljud peavad Youtube'i nö süütuks kanaliks,
kuid see pole seda mitte.
Sealt võib leida mida iganes.
Sisu on kõige olulisem
ja turvasätted peaksid eelkõige keskenduma sellele,
olles rakendatavad kõigis seadmetes, millele lapsel on ligipääs.
Arvutiaja kasutamisest on palju räägitud.
Ma ise ütleks, et mida väksem laps, seda vähem peaks seda olema.
Kuid tundideviisi arvutiaega ei peaks küll kellelgi olema.
Eelkõige siis lastel, aga samas ka noortel,
kui vanusest lähtuvalt
peaks nad oskama juba ise oma arvutiaega piirata.
Näiteks 18aastased, kes sageli veel kodus elavad,
peaks oskama juba oma aega hallata.
Osad ütlevad, et nende laste arvutiaeg on 1 tund,
teistel 2 tundi.
Sõltub, kui vana laps on.
Oluline aga on võtta õhtul nutiseade ära,
et see ei segaks lapse und.
Osa vanemaid on seadnud sellise piirangu,
et arvutimängude jaoks on oma kindel päev või õhtu
ja siis võib mängida nii palju kui kulub.
Teistel päevadel aga ei saa siis mängida.
Teistel jälle on 30. min. päevas arvutimängudeks.
Kõik, mida arvutis tehakse, pole samas võrdse kaaluga.
Ka lapse arengu seisukohalt mitte.
Kui näiteks laps tegeleb pildistamisega
või loob arvutis videoid,
siis see on ju hoopis midagi muud,
kui laps, kes lihtsalt istub sotsiaalmeedias
või mängib arvutimänge.
Nii et, neid asju peab ka jälgima.
Ühtlasi on ülimalt oluline, et vanem vaataks kõik mängud läbi
ja ka seda, milliseid reklaame mängude vahel lastakse?
- Et kas vanem teab nende sisu? Just.
Mitte ükski asi - ka mängude puhul mitte,
ei peaks minema läbi ilma, et vanem poleks neid enne näinud,
otsustades, on see lapsele sobiv või mitte?
Seda sõltumata isegi sellest,
kas mängu kaanel on vanuseline soovitus või mitte -
vanem peaks ise otsustama selle sobivuse.
Seda kasvõi just reklaamide pärast, mis võivad olla sellised,
et vanem kohe kindlasti ei tahaks, et laps neid näeks.
See on digikasvatuses ka üleüldiselt oluline,
et vanem tutvuks lapse maailmaga ja sellega, mis seal toimub,
teades ka neid erinevaid sotsiaalmeedia maailmu
ja mitte jälgides neid vaid kusagilt distantsilt.
- Kohe kindlasti.
Kõige selle aluseks ongi vanemapoole huvi ja kursis olemine.
Nii, nagu vanemad kannavad hoolt selle eest,
et lapsed toituksid tervislikult, liiguksid piisavalt ja käiksid koolis,
ei saa me ka vaadata mööda kõigest muust last puudutavast.
Jah, see võib olla pisut vaevaline,
kui digimaailm meile endale suurt huvi ei paku,
kuid lapse arengu seisukohalt on oluline,
et vanem oleks asjadega kursis
ja mõistaks, millest laps räägib, kui ta räägib erinevatest asjadest.
See raamat, mis räägib digipõlvkonna kasvatamisest,
räägib palju ka sellest kõigest.
Seal selgitatakse noorte erinevat sõnavara,
et vanemad mõistaksid, millest jutt käib,
kui kõne all on nö digikeele kasutamine.
Vanemad vajavad neid teadmisi, et olla kursis kõige toimuvaga.
Sellest ei saa üle ega ümber, kui väga ka ei tahaks,
nii et, see on miski, millega peab tegelema.
Ühtlasi peab püsima nö ree peal,
kuna kõik digimaailmas toimuv muutub ju tohutu kiirusega.
Kui nüüd teatud mängureeglid on paika pandud,
siis kuidas saada nii kaugele, et lapsed neist ka kinni peaksid?
Eks läbi aegade ole olnud erinevaid reegleid,
millega lapsi on harjutatud,
kuid kõik taandub taas suhetele.
Kui laps kogeb head ja tugevat suhet vanematega,
kui teda võetakse kuulda ja tema arvamusega arvestatakse,
kui ta saab avaldada arvamust ning teda austatakse
ning ta on kaasatud kõigesse,
siis ta suhtub neisse reeglitesse ka üldjoontes positiivselt.
Kui aga reegleid kehtestatakse stiilis: seda, teist ja kolmandat ei tohi,
kuid reeglite taga puudub omavaheline suhe,
siis see viib kergesti nö selja taga tegutsemiseni.
Reeglite maailm võib olla üsnagi karm,
kätkedes seda, mida ei tohi ja millised on karistused.
Kuid sel juhul hakkab laps tegema neid asju seal,
kus vanemad ei näe.
Ehk siis, kui laps ei mõista "miks?"
Väike laps ei saa loomulikult aru, "miks?",
mistõttu tihti ongi nii, et vanem ütleb midagi ja nii on.
Kuid kuna peaks kasvatama oma lapsed
nö vabaduse sisse,
siis me peaks ka selgitama, miks nii või naa
ja laps peaks ka saama küsida.
Kui tegu on eelkooliealiste lastega, siis looge neid reegleid üheskoos.
Seda selliselt, et ka vanemad on nendega seotud.
Looge need reeglid sellest lähtuvalt, et need õpetaks mingeid oskusi
ja arendaks nö tuleviku tegijaid.
Kui aga internet neelab kogu me aja, siis me pole mingid tuleviku tegijad.
Kui meil aga on neti kasutus kontrolli all,
omame me üht oskust seda hallata ja avaldada mõju ka tulevikus,
olles need, kes saavad elus hakkama.
Ehk siis, oluline on tõsta esile see positiivne külg
ja mitte keskenduda vaid käskudele-keeldudele.
Loogem üheskoos interneti kasutamise reeglid
Kui internet röövib kogu me aja, pole me ka mingid tuleviku tegijad
Siin tõusis taas esile see suhte teema.
Oleme juba varem rääkinud kiindumussuhte arengust beebieas.
Vaatajad aga võivad nüüd mõelda:
"Ma tean, et see on tähtis ja sa räägid sellest koguaeg,
kuid kuidas seda kiindumussuhet tugevdada ja kinnitada?"
Seda ka laiemalt kui vaid digimaailma arvestades.
Kuidas seda kiindumussuhet tugevdada?
Üks peamisemaid küsimusi on,
kas su enda kui vanemaga on kõik hästi?
Kui su enda seesmine laps on millestki ilma jäänud
või sul on palju seesmisi haavu
ja sa ühtpidi põgened selle suhte eest, seda samas igatsedes,
sest sa ei mõista, mida see kiindumussuhe tähendab,
siis tasuks otsida professionaalset abi.
Selleks, et tegeleda oma minevikuga ja oma haigetsaamiste ajalooga.
See on esimene asi.
Teine on see, et lihtsalt olla lapse kõrval.
Mõelda sellele, milline aeg see su elus praegu on?
Sa oled lapsevanem, sul on väikesed lapsed.
Ja sa lihtsalt veedadki aega oma lapsega.
Ühine aeg ja koos olemine on need kõige olulisemad asjad.
Seetõttu tuleb olla ka tundlik ja mänguhimuline.
Jälgida lapse ilmeid ja tunnete keelt.
Mõelda, kuhu laps oma jutuga sihib.
Otsustada veeta aega koos lapsega ja ka nautida seda.
See on see, kuidas saada oma suhe lapsega
paremuse poole.
Aitäh, Elli ja aitäh sulle, et meid vaatasid.
Võid anda oma panuse sellesse saatesse
helistades TV7 annetustelefonil 900 1777 (kõne hind 7 eurot)
või tehes pangaülekande, leides me andmed www.tv7.ee
Järgmise saate teema on seksuaalsus.
Näeme!
Tahtsin vaid küsida, kuidas läheb ja öelda, et oled mulle kallis.
Tõlge: Anne-Ly Raukas