Jesus, hur stor är du på riktigt?
Är du lika stor som vår pappa?
Ryms du bättre i sängen bredvid mig?
Men du snarkar väl ändå inte?
Snarkar som vår pappa.
Det är kanske bättre att Du är där i himlen.
Jag vinkar till Dig här. Sov gott! Hejdå!
Jag menar a-le. Amen!
FÄRDKOST FÖR FÖRÄLDRAR
Hej! Vi träffas igen i programmet Färdkost för föräldrar.
I förra programmet pratade vi med Elli Meklin om -
andlig fostran och om hur barnets gudsförhållande formas.
Nu ska vi fortsätta på samma tema.
Hej igen, Elli! - Hej hej!
- Vi har tidigare talat om hemmets andliga fostran.
Det finns naturligtvis andra andliga fostrare.
Församlingen hör säkert till de viktigaste.
Men är det hemmets fostran som är viktigast eller församlingens?
- Liksom i all annan uppfostran är det i första hand hemmet -
och församlingen är med och stöder.
- Om barnet då går till församlingen -
utan stöd hemifrån är det kanske inte lika lätt -
att ta till sig andliga saker? Finns det hopp för sådana barn?
- Javisst, och ibland kommer man ju till tro i tonåren.
En del kommer från hem där man aldrig talar om tro -
men ändå får barnet en god kristen värdegrund och en personlig tro.
Det behöver inte finnas hemma, men är föräldrarna -
kristna och lever ut sin tro så stöder det barnens tillväxt -
och ger förhoppningsvis en mångsidig -
grund för kristen uppfostran som församlingen sedan stöder.
- Ja, jag har förstått att forskningen visat att det barnen -
får från föräldrarna är mer "effektivt."
Det beror på relationen som vi pratat mycket om.
- Absolut! Föräldrarnas förmåga att påverka är stor.
Vi förstår att föräldrarna påverkar i såväl gott som i ont.
- Ja. Många kristna föräldrar vill säkert att -
församlingen hjälper till med den kristna fostran.
På vilket sätt kan föräldern hjälpa barnet -
hitta sin väg till församlingen och trivas där?
- Det är intressant att man i olika forskningar -
pratar mycket om hur man -
lär barnet hitta vägen till kyrkan.
Det är viktigt att församlingen kommer med i bilden -
och att man går dit tillsammans.
Goda vanor är alltid goda vanor.
Det är bra att den kristna familjen hittar en församling där de vill -
engagera sig och börjar på så sätt ta del av församlingslivet.
- Hur gör vi då om barnet inte vill till församlingen, -
inte trivs i söndagsskolan och att åka till kyrkan är tråkigt?
Stämningen är inte på topp i alla familjer när man ska till kyrkan -
i stället bråkar man om det. Vad tror du?
- Ja, det beror förstås lite på barnens ålder.
De kanske just håller på med någon lek, -
bygger lego eller spelar på iPad.
Om någonting blir på hälft är det förälderns sak att säga -
att "vi fortsätter senare, först går vi till församlingen".
Det beror lite på barnets ålder.
Små barn kommer oftast lätt med föräldrarna -
men äldre barn behöver ha en viss frihet att välja.
Det får inte ske under tvång.
Är man alltid tvungen att gå kan det vändas mot den goda saken.
Jag tror det är bra att ställa frågor.
Om jag märker att barnet inte vill dit, så vad ligger bakom?
Vad gör man där i söndagsskolan?
Hur ser barnarbetet ut i församlingen?
Föräldern kan kontakta församlingen och berätta om problemet -
och säga att barnet inte vill komma.
Kanske det är ett problem också i andra familjer?
Man kan prata om det och ta reda på utbudet i församlingen, -
se vad man har för barnen och vad det inbegriper.
Överhuvudtaget vore det bra att förknippa det -
med någonting glatt och positivt.
"Kul att vi ska till församlingen eller kyrkan!"
Man kan ta med sig någonting trevligt.
När barnen var små tog vi med saker till dem: -
ritgrejer, kanske något mellanmål.
Eller så gör man någonting kul efteråt. Små trevliga saker.
Det blir då också känslomässigt en fin upplevelse för barnet.
- Också här spelar exemplet en stor roll.
Barnen uppfattar föräldrarnas positiva inställning till att gå.
- Ja, och om det går bra så har barnet redan fått kompisar.
Går man regelbundet så blir det också lättare att hitta kompisar.
Det är viktigt för barnen att komma till en plats där kompisen väntar.
När man fortsättningsvis går dit hinner barnen knyta kontakter.
- Jag tänker mig att dagens föräldrar kanske inte -
riktigt förstår hur viktigt det är att få bekräftelse utifrån så att -
barnen ser att också andra än de egna föräldrarna tänker så här.
Kanske man inte ens i församlingen inser -
hur viktig församlingens andliga uppfostran är idag.
- Ja det är ganska intressant att man ibland kan se -
hur barnarbetet eller det man gör tillsammans med barnen krymper.
Man kämpar med att hitta någon som tar hand om -
söndagsskolan eller drar kids-grejen.
Det finns inte tillräckligt med vuxna.
Då är det bra att fråga sig vad det är som händer i församlingen.
Varför intresserar det inte?
Jag tror att Gud kallar oss att arbeta även med barnen.
Vad händer om ingen bryr sig om -
hur barnen växer eller hur de har det och -
ingen känner sig kallad att jobba med barn och skapa -
parallellprogram tillsammans med kyrkan eller församlingen.
Det finns mycket att fundera på.
Att uppleva gemenskapen är viktigt -
och att genom tron fogas samman med en större gemenskap -
gynnar barnets tillväxt.
Det är också en plats där barnen gör saker.
Många har tagit första steget in i -
musikens värld, i olika band och lärt sig mycket.
Där finns många möjligheter för barn och unga -
att växa och hitta sina egna gåvor.
Så det är bra att vara mån om gemenskapen och -
se den som ett skyddande element.
Barnen växer upp och på veckoslutet vill de gå någonstans.
Går de då till ett andligt möte eller till ett ställe -
som kanske inte är så bra för barnen?
Det krävs en medvetenhet hos föräldrarna.
Hela familjen går och barnen blir en del av gemenskapen -
som även för övrigt spelar en oerhört viktig roll -
för människans välmående överlag.
När man inte längre upplever andlig gemenskap -
i skolor och på dagis så betonas församlingens roll.
Det är synd att barnen liksom försvinner -
men nu gäller det i stället att täta leden.
Tas det inte upp i skolor och på dagis så -
är det viktigt att församlingen tar hand om barnen -
och inser vikten av barn- och ungdomsarbetet.
Det är viktigt att församlingen tar hand om barnen -
och ser betydelsen av att jobba med barn och unga.
- Du har sagt att du önskade att -
tron och gudsförhållandet var som en chokladbit som -
barnen äter gärna och utan tvång.
Om församlingens verksamhet ändå var så -
trevlig och kärleksfull att barnen ville gå dit.
Det här är en verklig utmaning i församlingarna.
- Det är tid att vi vaknar upp.
Om det sitter 300 vuxna i mötessalen -
men ingen tar hand om söndagsskolan -
så måste vi verkligen fråga oss vad vi håller på med?
Varför tror vi vuxna att vi behöver så mycket?
Vi undervisas och sjunger lovsånger men barnens behov glöms.
Det är församlingsledningens sak att ta upp frågan.
- Det är något som syns i attityden och i graden av uppskattning.
I det praktiska arbetet ser man vad som -
anses vara värt att satsa på.
- Ja. - Och man talar om hur rekrytera frivilliga.
- Ja. Och jag önskar det fanns ett slags gemensamt föräldraskap.
I synnerhet nu när man ser mycket splittring i hemmen -
och många ensamförsörjare så kan det behövas.
Ensamförsörjarna behöver också stöd -
och kanske de familjer som kämpar med föräldraskapet.
Barnarbetet hör tätt ihop med att det finns andra vuxna -
som ser efter barnen och är intresserade av nästa generation.
Vi kan lätt säga att församlingen blivit en plats för -
"par-generationen" om vi ser på åldersfördelningen.
Det är dags att fundera på hur vi får barnen och ungdomarna med -
och hur kedjan mellan generationerna blir hel.
Allt detta behövs för barnens goda tillväxt.
- Om vi då går lite vidare så -
hur är det ifall församlingen förstått utmaningen -
och vill satsa på barnarbetet?
Vilka andliga principer tycker du att -
man då ska ta i beaktande i barnarbetet?
- Det är ganska mycket. Kanske först och främst att vi ofta -
tänker att vem som helst kan jobba med barnen.
Det är inte så noga vem som undervisar eller vad de lär sig.
Så skulle det inte få vara utan i stället -
planerar vi undervisningen: Vad ska vi ta upp? Vad är viktigt?
Hur kan det bli en trygg och bra erfarenhet för barnen?
Det är vi vuxna som bär ansvaret.
Och att man borde tänka på att -
församlingen inte får bli en kunskapsbank för barnen.
Åtminstone våra barn sa i något skede att: -
"Nu har vi säkert hört den här berättelsen fem miljoner gånger."
I stället kunde vi se det som en plats som förmedlar välsignelse.
Vi kan se och uppleva den i relationerna -
och vi kan känna Guds närvaro.
Alla elementen finns med även på barn- och ungdomssidan -
men vi tänker på att det är en känslig tid.
Vi bär ansvaret och vi har mycket makt.
Den som vill påverka använder sig alltid av makt -
och det ska vi göra med ett ödmjukt hjärta -
medan vi frågar oss hur vi ska använda makten rätt -
så att barnen också får en sund andlig tillväxt.
- Ju mindre barnen är desto mer mottagliga -
är de för påverkan av olika slag.
Alltså ju mindre de är desto mer borde man tänka på -
hur det kan påverka dem.
- Javisst, absolut! Bibeln säger att vi ska -
bedöma andligheten och olika saker.
Barnens psykologiska utveckling ger inte ännu -
färdigheter att bedöma andligheten.
Därför måste den som fått auktoriteten använda makten -
på ett känsligt sätt då barnet är sårbart.
Vi minns också att barnen lagrar minnen på känslonivån.
Känslominnet är starkt. Vilken känsla förknippar jag detta med?
Förknippar jag berättelsen med rädsla, ångest?
Har barnet ens förstått saken rätt?
Det är viktigt i barnuppfostran att förstå barnens känslighet.
De kan långt in i framtiden bära med sig -
ett kraftigt uttalande som någon gjort.
I synnerhet om det varit alltför fyrkantigt, skrämmande och dömande.
Väcks sådana känslor kan det också orsaka rädslor.
Som barn skapar vi minnen via känslorna.
Detta gäller också andliga saker.
- Det får mig att tänka på att förutom att -
vårt samhälle är väldigt pluralistiskt -
så kan också det andliga tolkas på många olika sätt.
Bibeln tolkas olika och man betonar olika saker i församlingarna.
Är det något man borde ta i beaktande i andlig uppfostran?
- Jag tycker också att olikheterna i kristenheten är en rikedom.
När vi nu talar om kristendomen så talar vi om -
ett område barnen kan röra sig i.
De får olika influenser från olika ställen och förstår -
att man betonar olika i olika kyrkosamfund.
Barnen ges utrymme att röra på sig och bilda sin egen trosuppfattning.
Vi ger rum samtidigt som vi ger ro att växa.
Barnen får uppleva och undersöka såväl på egen hand som tillsammans.
Vi drar inte för ridån och säger: "Så här är det -
och det är bara vi som har rätt undervisning!"
Då hamnar vi lätt i en svartvit värld där barnen -
i något skede börjar förstå att vi ser på världen som genom en makaron -
och det vill de inte ha att göra med.
Eller så utvecklar de själva en mycket lagisk andlighet.
Rikedomen i kristenheten lägger också -
en väldigt bra grund för uppfostran.
Man ser olika andliga traditioner, -
olika tankar om den Helige Ande, om sakramenten och så vidare.
Det är en fin rikedom vi har som också är bra för barnen.
De blir medvetna om detta och -
man framhåller att ekumenik är en bra sak.
- Det krävs ett visst mod av uppfostraren att gå med på att -
det inte finns "ett rätt svar" på allt -
utan det finns en viss frihet att ställa frågor och fundera.
Kanske vi inte får ett slutgiltigt svar på allt under vår livstid?
- Ja, det får mig att tänka på en viktig sak som har -
med andligheten och gudsförhållandet att göra -
nämligen tryggheten i att inte veta.
Bygger tryggheten på att jag vet hurudan Gud är -
och att jag alltid kan förklara allt -
och detta är min enda trygghet så -
hamnar jag i en värld som inte är bra ur uppfostringssynpunkt -
som är trång och oflexibel och saknar förståelse för Guds storhet.
Gud är också ett mysterium. Han har gett oss kunskap -
som vi alla tolkar och läser lite olika i Hans Ord.
Barnen får en mer flexibel inställning och -
ser att förhållandet till Gud är det viktigaste.
De ser att grunden i Bibeln och kärnan i kristenheten är desamma.
Tänk att få växa upp i en miljö där -
min bild av Gud ständigt omformas i gudsförhållandet.
Gudsbilden förändras från det jag är barn och under tiotals år.
För mig känns det skrämmande att tänka på något visst sätt.
I stället vågar jag tänka: "Se så här tänker och känner andra."
Också jag kan uppleva gudsförhållandet på mitt eget sätt.
Tryggheten finns alltså i förhållandet inte i kunskapen.
- Vi kommer igen tillbaka till förhållandet som vår röda tråd.
Men hurudan är då en andlig uppfostran som kan skada barnet?
- Man har tagit upp det här i olika program, också i tv, -
och det har pratats och ältats om det.
Kanske man lite förstorat allt det kan leda till -
i familjer där Gud är avlägsen.
Samtidigt är det viktigt att vi tar upp det.
Det finns människor ibland oss som gått sönder -
i hemmets andliga uppfostran eller i församlingen.
Jag ser det här i mitt arbete som terapeut.
Vi talar också om de andliga sår man fått som barn.
De är så annorlunda mot när vi -
talar om sår som uppkommit på en mänsklig nivå.
Det är något helt annat när de uppkommit i samband med Gud.
Det är en oerhört stor auktoritet. - Man liksom tar rygg på Gud.
- Ja, i stil med: "Vad skulle Gud säga om detta?"
Man liksom tar rygg på Gud, -
om det då är föräldern eller den som jobbar med barnen.
Man tar sig för stor auktoritet och -
säger sig ha rätt att tala i Guds namn.
Då uppstår det ganska djupa sår -
därför att hit hör evighetsperspektivet, rädslor -
och allt sådant som är annorlunda jämfört med -
sår vi fått på grund av mänskliga relationer.
Det kan ta länge att repa sig.
Om bara tanken på andliga saker ger ångest -
så talar det om att mycket gått sönder -
och det har skett en hel del saker som skadat barnet.
Den här gruppen finns ibland oss och -
de är lite för många enligt min åsikt.
Det finns organisationer som jobbar med de här sakerna.
De gör det säkert av en orsak och det är fullt berättigat.
Någonstans måste man kunna få hjälp.
Jag tycker att vi troende, såväl församling som föräldrar, -
borde våga se oss själva i spegeln och ödmjukt rannsaka oss själva: -
"Hjälp mig Gud att på rätt sätt berätta om Dig för barnen."
Situationen ska kännas trygg samtidigt som -
den övernaturliga aspekten finns med.
Därför att Gud är övernaturlig samtidigt som Han är här med oss.
I den situationen försöker vi förmedla trygghet -
såväl hemma som i församlingen. Det är oerhört viktigt.
- Finns det några speciellt skadliga ämnen? Något du sett i ditt arbete?
- Ja, det finns en större sak jag vill lyfta fram -
som bekymrat mig ibland och som är -
något man kan se i undervisningen bland större barn och tonåringar.
Det är att undervisningen ofta innehåller oerhört stora ideal.
Superstora idoler som Mose, Abraham och Josef.
Det här kan börja ge barn och ungdomar uppfattningen att -
kallelsen måste vara någonting oerhört stort.
- Som fåtts genom en övernaturlig uppenbarelse. - Just det.
Vardagslivet förlorar då sin betydelse.
Upplever jag inte att Gud talar och leder mig så -
kan jag inte leva i vardagen. - Det gäller också vägledning?
- Javisst. Och undervisningen om vägledning är -
ganska stökig vilket orsakar ångest.
Jag träffar 30-åringar som är helt vilsna för att Gud inte talat.
Man skapar stora ideal som visar -
att inget annat räcker eller betyder något.
I synnerhet idag när vi alltmer börjar sakna vardagskompetens: -
hur jag lever som familj, som förälder, i en relation, -
hur jag hanterar livet.
Vi måste också fråga oss vilken tid vi lever i.
Om vårt samhälle ser ut så här -
så måste undervisningen vara ganska vardagsnära.
Vår vardag är helig liksom alla andra dagar.
Allt som händer i vardagen har betydelse.
Stora uppenbarelser och att åka någonstans är inte allt -
och mitt "andliga arbete" är inte enbart min pastorstjänst.
Jag önskar Guds närvaro och Hans underbara väsen -
fick bli en del av vår vardag, att vi såg hur viktigt det är.
Det här är något jag lagt märke till.
Man betonar saker på ett lite lustigt sätt.
Säg att där fanns en Mose som var viktig och hade viktiga principer -
men det fanns också vanligt folk som även de tjänade Gud.
Det är viktigt att vi tar båda i beaktande.
Vad gäller vägledning så vore det viktigt med rätt undervisning.
Jag träffar människor som inte vågar gifta sig -
då de inte vet om personen ifråga är Guds val.
Detta ser man också gällande större saker.
Sedan har vi det mer specifika som den Helige Andes område -
eller vi gör barnen till barnprofeter och -evangelister.
Det är en oerhört tuff terräng och de ges en alltför stor mantel.
- De får inte vara barn. - Precis.
Jesus började sin tjänst vid 30 års ålder.
Också Han fick ha en vanlig barndom i snickarfamiljen.
Så vi talar om den Helige Ande på ett tryggt sätt -
och ger inte för stora mantlar till de små barnen.
Vi låter barnen vara barn också då det gäller andliga saker.
- Det är viktiga ämnen som man kunde prata om hur länge som helst.
Därför hoppas vi kunna fortsätta översätta denna serie -
och där kan du vara med och påverka.
I Finland kan du ringa 0600-10070. (10,01 EUR + lna)
Lyssna till hela meddelandet så blir donationen gjord.
Donationer i Sverige: Swisha 123 677 9300
Hjärtligt tack för din gåva!
Översättning: Himlen TV7