LAPSEVANEMAKS OLEMISE KUNST
Südamest tere tulemast vaatama me saadet!
Oleme pereterapeut Elli Mekliniga rääkinud viimastes saateosades palju
kiindumussuhtest
ehk siis lapse ja vanema vahelisest suhtest.
Nägime äsja ideaalpilti ema ja lapse vahelisest suhtest.
Kuid nüüd liigume vaikselt edasi ja räägime Jumala suhte kujunemisest
Elli, oleks see õige mõelda,
et vanema ja lapse suhtel on palju ühist
Jumala suhte kujunemisega?
Kohe kindlasti,
sest oleme rääkinud suhetest pea igas me saateosas.
Võiks öelda nii, et vaimsus ongi seotud suhetega.
Inimeseks olemine tähendab suhteid.
Neid ei saa üksteisest lahutada.
Me saame rääkida lapse enda suhtest Jumalaga,
vanemate suhtest Jumalaga,
vanemate ja lapse vahelisest suhtest
ja vanemate enda vahelisest suhtest.
Nii et, suhete maailm ja kodus toimuv on vägagi vaimsete asjadega seotud.
Kas me suhe vanematega mõjutab seda,
millisena me näeme Jumalat?
Seda teemat on uuritud
ja seda on näha ka nii tavaelus kui teraapias,
et vanemad on kui nö "jumalad", kes peegeldavad autoriteeti
ja tänu kellele tekkib lapsel ka pilt Jumalast.
Nii et, kui vanemad on olnud hästi ranged ja karmid,
näeb ka laps Jumalat hästi range- ja karmina.
Kui vanemad on eemalehoidvad,
tundub ka Jumal eemalehoidva- ja kaugena.
Nii et, võib öelda küll,
et Jumalat otsitakse algul tõesti eelkõige oma vanematest.
Ja me isad on siis kindlasti kui kujund Jumalast kui isast,
keda Jeesus õhutas meid otsima.
Jaa on.
Seda on eriti kerge näha valusama külje pealt.
Kui suhe isaga on olnud raske ja isegi haigettegev,
siis inimesel võib olla täiskasvanuna raske -
isegi, kui ta on kristlane,
kutsuda Jumalat isaks.
Nii on see omaette protsess mõistmaks, et Jumal on hoopis teine
ja ka see, et tulla toime oma tunnetega,
mida sõna "isa" võib kaasa tuua.
Seda eriti juhul, kui isa oli alkohoolik, vägivaldne vms.
Nii et see kõik avaldab igal juhul mõju.
Ehk siis, siit tõuseb esile teema,
mis on kõigist me saadetest läbi jooksnud
ja selleks on kõikehõlmav mõju.
Ehk see, kuidas kõik me suhted mõjutavad üksteist.
Teine teema, mis on me saateist läbi jooksnud,
on kristlus ja vaimsus.
Seetõttu tahame ka igati aidata kaasa
lapse suhte moodustumisele Jumalaga.
Samas me elame ühiskonnas, kus pole mitte iseenesestmõistetav,
et kristlasi julgustataks väljaspoolt.
Võimalik, et meid vaatavad inimesed, kes mõtlevad:
"On see ikka hea asi kasvatada oma lapsest kristlast?"
või kuidas üldse luua üks alus selleks?
Enne aga, kui selle teemaga sügavamale läheme,
võiksid sa palun öelda, kuidas rajada üks alus ja arusaamine,
et tasub küll oma lapsi kristlastena üles kasvatada.
Selles kõiges on ühtpidi mitmeid külgi
ja hämmastav on olnud näha,
kuidas isegi heade asjade kaudu kristlikus kasvatuses
on tulnud esile asju, mis on hoopis kahjustanud last.
Need pole kinkinud häid kogemusi
ega ole olnud rajatud vabatahtlikkusele.
Ühtlasi pole pööratud piisavalt tähelepanu
lapse turvatundele ja kaitsmisele.
Kõik need asjad on ühiskonnas esile tõstetud
ja neid on oluline tähele panna.
Ühtlasi võib see muuta kristlikud vanemad pisut araks
ja nad ei tea, kas võib neist asjadest rääkida jne.
Kuid teine pool aga puudutab väärtushinnanguid.
Sellist asja pole olemas nagu väärtushinnangute vaba kasvatus.
Kõik taandub sellele, milliseid ideid vanemad esindavad.
Kui vanemad on ateistid, kasvatavad nad ka oma lapsi selliselt
ja see peegeldub nii nende elust kui kasvatusest.
Või mis iganes muid ideid või põhimõtteid vanemad esindavad -
seda kõike on näha.
Seega, laps ei kasva kunagi kui mingis tühimikus.
Sellist asja pole olemas.
Seetõttu rõhutavad ka nii ÜRO üldkokkulepe
kui ka Euroopa inimõiguste kokkulepe,
et vanematel on õigus valida oma kasvatuse kvaliteet
ja ka põhimõtted, mille järgi oma lapsi kasvatada.
Selleks kõigeks on siis oma alused loodud.
Kuid lisaks sellele ka tõsiasi,
et laps on oma olemuselt ka vaimne olend.
Kuhu iganes sa ka maailmas ei läheks - inimestel on ka oma vaimne külg,
mida ei saa kuidagi kääridega läbi lõigata,
et seda vaimset poolt enam poleks.
Tuleme selle juurde veel tagasi,
kuid kas on ka mingeid aluseid,
millele kristlik kasvatus võiks tugineda?
Selles vallas on palju asju valesti tehtud
ja kasvatatud oma lapsi viisidel, mis pole tingimata isegi kristlikud.
Kuid saaksid sa tuua välja teatud aspektid,
mille poolest kristlik kasvatus on hea kasvatus?
Kohe kindlasti.
Ristiusu väärtused peegelduvad ühiskonnas
kasvõi põhimõtete läbi,
mis on seotud ligimese armastamisega,
inimeste ja elu austamisega, elu pühaks pidamisega.
Ka me maa ja seadused
said algselt rajatud kristlikele põhimõtetele,
mis on kirjas Piiblis.
Või kui me vaatame, mis toimub misjonipõldudel,
siis seal koolitatakse inimesi,
sinna rajatakse kaevusid, kantakse hoolt inimeste tervise eest.
Need on ühiskonna arengu seisukohalt
kui ühed sambad
ja need lähtuvad taas ristiusust, kui sellele holistiliselt mõelda.
Nii on see mu meelest ühiskonnale ja inimeste eludele
vägagi hea alus.
Ja samas paljud soomlased ei mõtle isegi selle peale,
olles hoopis väga aldid lõhkuma neid kristlikke väärtusi,
mõistmata nende tegelikke väärtusi.
Nii on.
Oleme tõesti väga aldid loobuma ning võtma vastu kõike uut -
tulgu see siis, kust iganes.
- Tahame olla kangesti arengu tuultes!
Mis on ühtpidi ka hea.
Kuid kui mõelda, et Soome tähistas oma 100. aastapäeva,
siis tasuks ehk ka mõelda ja esile tõsta
neid väärtuseid ja aluseid,
mis on viinud me maad mitmes heas võtmes edasi.
Seda eriti ka peale sõda ja alates ülesehitus aegadest,
mil oleme liikunud vägagi heas suunas.
Ja just kristlikud väärtused on need, mis on toetanud kõike seda head.
Isegi, et seda on ka vahel valesti kasutatud ja mõistetud.
Nii nagu on olemas õige raha ja võltsraha,
kuid oluline on meeles pidada,
et teatud halb ei kustuta veel kogu hea mõju.
Seetõttu tasuks olla uhke selle üle, mis meil on
ja mitte loobuda sellest nii kergesti, kummardades kes teab, mille ees.
Seda enam veel, kui ei tea, mis tuleks vana asja asemele.
See on oluline küsimus.
Kui vaimsus on osa inimeseks olemisest,
siis tasub küsida, mis tuleb selle asemele,
kui loobume oma kristlikest väärtustest,
lastes neil kui millelgi tühisel minna.
Ja samas on see miski,
mille mõju ühiskonnale on nähtav alles aastakümnete pärast.
Nii on.
Vaimsus on osa inimeseks olemisest -
kui sellest loobuda, tuleb asemele tühjus
Ütlesid juba, et inimene on vaimne olend
ja nii on seda ka laps.
Milles see lapse puhul väljendub?
On lausa huvitav,
kui lihtne on lapsel mõista vaimset elu ja selles elamist.
Vaadates ise mõnda väikest last,
on tunne, otsekui saaks tervitusi taevast.
Laps imestab vaimsete asjade üle ja imetleb neid.
Laps uurib ja on tähelepanelik
ning on ka väga tundlik tajuma ja haistma asju -
ka seda nähtamatut maailma ning selle ilu ja pühadust.
Nii et, see on see viis,
kuidas laps võib vaimsust ja Jumalat kogeda.
Kindlasti on ka nii,
et kui vanematel on oma veendumused paigas,
siis neil on ka oluline
reageerida lapse impulssidele ja küsimustele.
Samas aga on lapsel loomulik vajadus samastuda oma vanematega
ning nende eluviisiga.
Seetõttu on tegu otsekui vägivallaga,
kui püütakse suruda maha lapse vaimsust ja vaimset huvi,
jättes sellele reageerimata.
Siin tekkib tõesti teatud vastuolu,
kui peres elatakse välja kristlikke väärtusi
rääkides Jumalast, palvetades ja lugedes Piiblit,
kuid lastega sellest ei räägita.
See põhjustab lapses ikka suurt segadust.
Nii et sellest rääkimine ja selle üle arutlemine on olulised.
Kuid vaatame siis lähemalt,
milline see kristlik kasvatus peaks välja nägema?
Milliseid põhimõtteid ja juhtnööre võiks selle kohta Piiblist leida?
Piiblis on neid kohe rohkesti,
kuid loeksin siinkohal ette ühe koha,
mis mind ennast on kõnetanud seoses kristliku kasvatusega
ja mis on oluline ning tähtis.
Apostel Paulus räägib nii perest kui kasvatusest,
kui ta kogudusele kirjutab
ja ma loen 1. Tessalooniklaste kirjast 2:6
"Me ei otsi kiitust inimestelt, ei teilt ega muilt,
kuigi me kui Kristuse apostlid oleksime võinud olla tähtsad;
vaid me olime malbed teie keskel, nii nagu toitja ema hellitab oma lapsi;
nõnda oleksime meiegi hellusest teie vastu
andnud heameelega teile mitte üksnes Jumala evangeeliumi,
vaid ka oma hinge, kuna te olite saanud meile armsaks."
Ja salmid 11 ja 12:
"Kuidas me igaühte teie seast otsekui isa oma lapsi
julgustasime ja lohutasime ja keelitasime."
Siit tõuseb esile mitu vaimuliku kasvatuse nurgakivi.
Küsimus pole vaid selles, et me kanname edasi mingit sõnumit,
vaid Pauluski sai aru, et me anname ka iseennast
ja see jõuab tagasi suhte teema juurde.
Selle juurde, kui oluline on kogu kristlikus kasvatuses suhe.
See, et me jagame omavahel
ja et on koht armastusele ning aktsepteerimisele.
Võiks isegi öelda, et armastus ja aktsepteerimine
on kristliku kasvatuse vältimatud alustalad.
Laps peab saama kogeda tingimusteta armastust ja vastuvõttu,
mis loovad siis hea aluse kõigele muule - õpetusele
ja kõigele räägitavale-jagatavale.
Mu meelest on nii imeline,
et siin räägitakse hellusest, hoolimisest ja armastusest.
Paulus räägib mehena hellusest
ehk siis ta kasutab siin termineid, mida ta tahtis kogudusele edasi anda.
Ta ei tulnud vaid evangeeliumi jagama,
aga ka iseennast.
Ja siis veel julgustamine ja lohutamine.
Kõik võrratud sõnad ja terminid,
mis võiksid kuuluda ka kristliku kasvatuse juurde
ja mis on Piiblis olemas.
Rääkimata kõigest sellest, mida Jumal tegi,
kui Ta tahtis, et meile mõni mõte kohale jõuaks.
Ta võttis inimese kuju ja lõi suhteid inimestega.
Pole olemas ühtki õpetust,
mis saaks jõuda kohale lahus suhte tasandist
ja kogemusest.
Sest need on ühed esimesed alused heaks kristlikuks kasvatuseks.
Ja siis peale seda juba see teema,
et ka laps koosneb ihust, hingest ja vaimust.
Olen hiljaaegu lugenud nn tarkuse teoloogia kohta,
mis sobib minu meelest väga hästi pere konteksti.
Selle õpetuse kohaselt ei eraldata nö vaimset ja maist elu,
vaid inimest nähakse ja märgatakse ühtse tervikuna.
Täna juba mõistetakse,
et kui me psüühiline ja hingeline pool kannatavad -
ka seetõttu näiteks, et vanema ja lapse vahel on midagi,
mis teeb lapsele haiget.
Olgu selleks siis vaimne vägivald või hoolimatus ja ära olemine.
Sel juhul kannatavad kõik valdkonnad - ka vaimne.
Ihu, hinge ja vaimu ei saa üksteisest lahutada.
Nii et, kui on soov omada head kristlikku kasvatust,
siis tasub tähelepanu pöörata kõigile neile kolmele valdkonnale.
Nägime saate algusvideos, kuidas laps sai emalt piima.
Seetõttu võiks öelda, et emapiim on lapse esimene evangeelium
ja ühtlasi ka väljendus lähedusest ning hoolimisest.
See on lapsele esimene sõnum sellest,
et Jumal on hea ja hoolitsev.
Seda siis juhul, kui vanemad on hoolivad,
armastavad, kaitsvad ja aktsepteerivad.
Need on need alustalad, mis toetavad head vaimulikku kasvu.
Saan ma õigesti aru, et ei tasu mõelda,
et vaimulik kasvatus on kui mingi eraldiseisev asi,
vaid et on olemas hea kasvatus, millest kristlik pool on üks osa,
kui vanemad on kristlased ja elavad seda ka välja?
Kindlasti.
Sellist lahterdamist pole tõesti vaja.
Mulle meeldib Piibli põhjal näha, kui konkreetselt maailm alguse sai.
Jumal lõi selle maailma läbi Püha Vaimu
ja Ta lõi ka inimese elama siin ilmaruumis.
Ja ka see, kuidas Jumal ise sai Jeesuse kaudu inimeseks.
Need on kõik väga konkreetsed asjad.
Me kristlastena oleme Kristuse Ihu.
Need asjad on kõik omavahel seotud.
Jumal lõi inimese ja selle maailma ning Ta austab seda
ja peab neid oluliseks.
Nii nagu me teekondagi siin maa peal.
Ehk siis, Jumal ei rõhuta vaid taevast, kuhu kord jõuame,
mis on küll ülimalt oluline, kuid samas peab hoidma tasakaalu,
mis on kristlikus kasvatuses äärmiselt oluline.
Siinkohal meenub üks su püramiidist mudel,
kus kõige aluseks on suhe
ja kui see suhe on loodud,
siis peale seda alles võib jagada kõiki tarkuseteri, nõuandeid jne.
Kuid seda ei saa tagurpidi pöörata, et enne on käsud ja keelud
ja alles siis püütakse mingit suhet luua ja ehitada.
Seegi puudutab seda kõikehõlmavust.
Inimestel on vahel mulje,
et kristlik kasvatus tähendab käske ja õppetunde üksteise järel.
Lisaks suhtele ja õpetusele tuleb aga mängu veel ka eeskuju.
Kui kristliku kasvatuse juures peaks üldse midagi rõhutama,
siis ma usun, et kui laps näeb oma vanemat
näiteks palvetamas enne tööpäeva algust
või lugemas Piiblit,
ja ta näeb, kuidas see väljendub koduses argipäevas hoole, armastuse
andeks andmise ja kannatlikkusena
keset kõige argisemaidki asju või ühiseid söömaaegu,
siis see on midagi nii võimast, et see lihtsalt avaldab oma mõju.
Just see, kui laps näeb,
et vanema suhe Jumalaga on väga tugev
ja see väljendub ka argipäeva keskel,
siis see on lapse jaoks väga kõnekas.
Ühtlasi aga saab ta ka kogemuse sellest,
mida tähendab olla kristlane.
Nii et, vanem esindab lapse jaoks esimesena ka kristlase olemust.
Seetõttu avaldab vanema roll vägagi olulist mõju.
Kui vanemal on tugev suhe Jumalaga, avaldab see ka lapsele mõju
See on tõsine asi, mis toimib ka vastupidi.
Ehk siis, kui laps näeb vanemat lugemas oma Piiblit
ja kuuleb vanemat rõhutamas, kui kristlane ta ikka on,
aga samas ta ei näita üles mingit armastust ega hoolimist,
siis seostub ju kristlus lapse jaoks millegi negatiivsena.
- See paneb ikka mõtlema. Nii on.
See paneb ka vanema mõtlema, kas ta elab siis kahepalgelist elu?
Ta võib olla igati kaasatud kogudusse ja selle tegevustesse,
olles seal hoopis kui teine inimene.
Olen ise alati mõelnud, et tegelikult on kodu see,
mis on tähtsaim Jumala teenimise koht.
Kindlasti seegi, et Jumalariigi töö nimel
ei saa kodu unarusse jätta.
Kindlasti.
Kui laps näeb pidevalt seda,
et vanem on koguduses hoopis teine inimene kui kodus...
Jaa, koguduses kõik sujub
ja issi-emme on seal hoopis teistsugused.
Kui aga koju tullakse, toimub midagi hoopis muud.
Tuleb esile me tõeline pale, mida me ei oska igakord märgata.
Seetõttu peame ka vanematena kasvama
ja paranema oma mineviku haavadest.
Ma ei räägi siinkohal mingist üdini täiuslikust kodust.
Kodus juhtub kõikvõimalikku - ka tülisid, vaidlusi ja nagistamisi.
Kuid oluline on see, et need põhiasjad on paigas -
armastus, ühtsus, asjadest rääkimine ja hoolimine.
See, et perena oldaks üks meeskond,
kes kuulub ühte ja kannab üksteise eest hoolt.
Kui need asjad on tasakaalus, saab ka selgeks,
et need asjad tulevad esile seetõttu, et me armastame Jumalat.
Armastuse kaksikkäsk ütleb,
et armastaksime Jumalat ja oma ligimest nagu iseennast.
Me lapsed ja pere on samuti me ligimesed.
Ja kui me veel mõistame, et nemad on me esimene prioriteet,
siis leidub ka häid lahendusi, mis seda kõike toetavad
ja mis loovad pildi sellest, mis kristlus on.
Konkreetse pildi.
See oli hea mõte, et lapsed on ka me ligimesed,
sest vahel on otsekui kergem armastada neid, kes on kaugemal
ja kuulutada võimsasti suurtele rahvahulkadele.
Ka on kergem osaleda mõnes projektis
või sõita misjonireisile, kus aidata nö hädasolijaid.
Kuid määravaks saab siiski see, kes sa oled oma koduseinte vahel.
Nii on.
Olen vahel isegi öelnud,
et soomlased on vägagi tublid armastama kaugeid maid,
olles kaasas misjonitöös ja kus iganes.
Kuid me väljakutseks on just me lähedased -
me abikaasa, me lapsed jne.
Nende osas vajame me eriti Jumala imelist abi
ja Tema esiletulekut.
Usun, et peres, kus elatakse täie rinnaga,
on ka kõik vajalikud elemendid olemas.
Seal on loovust, rõõmu ja nalja.
Seal on lapsel hea olla, sest seal on ehedust ja suhteid
ja seal elatakse kõige täiega.
See on kõige kaunim kuvand Jumala tõelisest olemusest.
Taaskord, see ei pea olema täiuslik.
Võib olla täiesti inimlik ja samas armastust täis.
Ka see on oluline,
et Jumal oleks kaasatud me argipäeva.
Need on need praktilised alustalad.
Kuid selleks, et see kõik nähtav oleks, tuleb ka oma usku jagada.
St ühist palveaega.
Õhtupalved on laste jaoks tihti ülitähtsad,
kuna nad saavad nende kaudu anda oma mured üle Jumalale.
Samas aga saavad nad ka õppida, et Jumal vastab palvetele.
Nii et, kui palume koos lapsega mõne kooli asja või sõbra pärast
ja Jumal kuuleb ning vastab,
siis laps kogebki juba varakult ka palvevastuseid.
Lisaks sellele veel piiblilood ja oma usu jagamine.
Need kõik kuuluvad kristliku kasvatuse juurde.
Kõik ka vastavalt eale.
Kui laps on väiksem, loeme talle mõne piiblilookese,
kuid kui laps saab suuremaks ja jõuab teismeikka,
hakkab ta ka küsima palju.
Eks väikesedki lapsed küsi,
kuid vanemas eas laps peab kogema, et tal on õigus küsida ja ka kahelda
ning luua selle põhjal oma pilt Jumalast.
See ei tule lihtsalt lambist, et: "Nii on õige ja seda peab uskuma!"
Seda võib eriti esineda käsumeelses ja kitsarinnalises peres,
kus puudub armulikkus.
Kuid me ei saa kaotada ära vaba tahet.
Ainuüksi vaba tahte korral
saab usk kanduda edasi väärtushinnangute põhiselt.
Ehk siis - laps ise peab leidma oma usu.
Samas, kui tal on head eeskujud, on tal seda valikut kergem teha
ja tal on ka positiivsem pilt Jumalast.
Nii et seda kõike tasub ka argipäeva keskel meeles pidada.
Mõtlen sellelegi, et sundimine võib toimida vaid lühikest aega,
kuid lapse iseseisvudes hakkab ta juba ise mõtlema.
Tegelikult võiks öelda nii,
et me ei pea ju sundima last vägisi šokolaadi sööma.
Ehk siis, kui see, mida ma pakume, on hea -
ja Jumal on hea, Jumal on armastus,
siis pole küsimus selles, et naabri aias on muru rohelisem.
Ei. Ka meil on kõik hästi.
Ja kui miski on hea,
siis tavaliselt tahetakse seda ka vastu võtta.
Nii on.
Saime täna palju praktilisi nõuandeid,
kuidas elada lapse ees välja oma usku praktilisel moel.
Me jätkame samal teemal ka järgmine kord.
Lisaks sellele ootavad veel käsitlemist digiajastu teema
ja kuidas kasvatada last selle keskel
ning lisaks sellele veel ka seksuaalsuse teema.
Nii et sellised teemad on veel ootel.
Ühtlasi on sul ka võimalus toetada meie saate tegemist.
Kui oled kuulanud meid ja pead neid teemasid oluliseks
nii nagu nende jagamistki,
siis toeta meid, helistades 900 1777, kus kõne hind on 7 eurot.
Võid teha ka pangaülekande, leides me andmed www.tv7.ee
Aitäh, et olid meiega ja vaata meid jälle järgminegi kord!
Kõike head!
Tõlge: Anne-Ly Raukas