Jag var ett lättskött barn.
Så länge jag minns har jag klarat mig.
Pappa var stolt över mig. Han sa alltid: -
"Vår flicka klarar sig nog. Hon gnäller inte i onödan!"
Jag visade aldrig hur spänd jag var.
Ofta visste jag inte hur jag skulle göra.
Jag var panikslagen men ingen såg det.
Jag måste klara mig för de vuxna hade viktigare saker att göra.
Och eftersom pappa var så stolt över mig då jag klarade mig.
FÄRDKOST FÖR FÖRÄLDRAR
Kom med så du får färdkost för föräldraskapet!
Med oss i studion har vi igen familjeterapeuten Elli Meklin.
Hej igen! - Hej!
Idag ska vi fortsätta prata om anknytningsteorin.
Vi delar ju in anknytningen i trygg och otrygg anknytning.
Den otrygga delas in i undvikande, ambivalent och desorganiserad.
Vad säger du om berättelsen om storasystern vi såg nyss?
En hurudan anknytningsstil tror du ett sådant barn har?
Då jag såg det tänkte jag nog att det varit undvikande.
Hon har kanske inte fått visa sina behov.
Så ser det ut när hon berättar om sin barndom.
Ett barn som "klarar sig" och som redan tog hand sitt yngre syskon.
Vilket inte är dåligt i och för sig men om hon fått stämpeln -
att inte själv få ha behov har hon kanske redan -
utvecklat vanan att inte söka hjälp för egen del.
- Just det. Kan det här vara något typiskt finskt?
Vi älskar att vara självständiga och klara oss på egen hand.
Ett undvikande anknytningsmönster.
Jag vet inte om det någonsin mätts men -
det sägs att finländarna har en undvikande anknytning.
Att vi är vana att klara oss syns också i vår historia.
Kriget är inte så långt tillbaka.
Där frågade man inte efter hur barnen kände det eller orkade.
Alla lärde sig att klara sig och också som små ta ansvar.
För känslor fanns det inte mycket rum.
Kanske det kommer därifrån.
Du kan ha rätt i att vår generation bär med oss lite av det.
- Ja. Förra gången talade vi lite om -
vad mer anknytningsmönstret kan påverka.
Vi tog speciellt upp hur de olika mönstren påverkar relationerna.
Vill du berätta mer? Du sa att det påverkar precis allt i livet?
Hur påverkar det till exempel känslolivet?
Det handlar ju om ett känsloförhållande.
- Ja, det stämmer och känslorna spelar en mycket central roll.
Ett barn kan känna några olika känslor då det föds -
däribland rädsla och otrygghet.
Anknytningens funktion skulle då vara att hjälpa barnet i nöd.
Då barnet av någon orsak känner sig otrygg -
behöver det inte vara något stort hot, -
kanske bara en otrevlig känsla, hunger eller något annat.
Om då anknytningen är trygg så visar barnet -
sitt behov och sina känslor och föräldern svarar på det och kommer.
Det ger barnet en känsla av trygghet
Och det allra viktigaste i anknytningen är att det -
i barnets inre skulle skapas en stark trygghetskänsla.
Först kommer det utifrån då mamma eller pappa ger trygghet.
Viktigast är att skapa trygghet, vara tillgänglig och närvarande.
Barnet vet var anknytningspersonen finns och att denna kommer -
då barnet gråter eller på annat sätt visar något behov.
Det finns många olika slags gråt som mamman sedan lär sig tolka -
men barnet reagerar först med att gråta och sedan tala.
Men känslorna är mycket centrala.
En viktig sak, vilket sker i en trygg anknytning, -
är att barnet får visa alla känslor.
Jag tror vi i förra avsnittet talade om -
att man i en undvikande anknytning inte fått -
uttrycka de negativa tråkiga känslorna.
Barnet lär sig hemlighålla dem och då gömmer sig -
sorgen och ilskan i det lilla barnets sinne.
Föräldrarna bör lära sig ta emot också barnets starka känslor -
i synnerhet de lite större barnens trotsutbrott med gråt och sparkar.
Barnet kan inte reglera sina känslor än -
utan där behöver finnas en förälder.
Då är det viktigt att mamma eller pappa reagerar lugnt och förstår -
att barnet är i ett speciellt känslotillstånd, i biologins våld -
och behöver någon som kommer och lugnar.
Om föräldrarna då kan bibehålla lugnet, -
trösta och kanske ta barnet i famn -
så får barnet en modell för hur det själv senare kan lugna sig.
Någon småsak kan få barnet i obalans -
och då behövs föräldern som kommer med trygghet.
Hit hör naturligtvis också de positiva känslorna.
De måste också få uttryckas och de är mycket viktiga.
I en trygg anknytning uttrycks de mycket ofta -
i glädjen över barnet och över att umgås tillsammans.
I en trygg anknytning får barnet ge utlopp för alla känslor
- Ett hurudant känsloliv utvecklas då hos den som -
inte får visa positiva eller negativa känslor?
Du lär dig dölja dina känslor men vi förstår att känslor är viktiga.
De försvinner då man känner dem.
Det är viktigt att känna dem så de inte blir kvar som känslolås.
Då lär du dig inte uttrycka dem eller vågar inte -
visa negativa känslor i förhållanden senare i livet.
Det finns de som vuxit upp i hem -
där man inte visat positiva känslor.
Hemmet är mycket kargt och känslofattigt.
Också glada känslor fattas eftersom du inte kan relatera till dem.
Dem lär du dig genom växelverkan.
Mamma tittar på barnet, ler och skojar.
Så lär du dig glädje och annat sådant.
Känslolivet kan förbli outvecklat om du inte kan eller vågar -
och barnet lär sig reglera dem eftersom det är sådana -
barnet lärt sig att inte visa föräldrarna -
ifall anknytningen är otrygg.
Känslorna är alltså mycket centrala.
Känslorna påverkar dessutom inlärningen -
så vi förstår deras betydelse i relationen.
Kan du berätta mer om inlärningen? Den påverkas av känslorna -
men tydligen också av anknytningen.
Ja. Det är bra att minnas att barnets hjärna -
utvecklas kraftigt i synnerhet under de tre första åren -
men naturligtvis under hela barndomstiden.
Under de första åren sker speciellt en funktionell utveckling.
Strukturell utveckling har skett i etapper efter födseln -
men sedan kommer den funktionella.
Plus det att det skapas synapsföreningar -
just i samband med barnets upplevelser.
Om upplevelserna i huvudsak är positiva, -
barnet tas i beaktande, ges vård och trygghet -
så uppstår positiva synapsbanor.
Sedan tillförs den funktionella, kognitiva delen -
som handlar om hur du ordnar kunskap, -
observerar och kommer ihåg saker.
Det är den kognitiva sidan: hur du lär dig saker.
När barnet sedan blir stressat och är olyckligt -
för att tryggheten saknas så har känslan stor inverkan.
I ett tillstånd av vila och trygghet lär sig barnet saker.
Då lär sig barnet ganska automatiskt saker.
Känslorna är mycket centrala när det gäller vad som bildas -
i det lilla barnets hjärna.
Barnet använder sedan dessa föreningar -
och hjärnans övriga utveckling sker ovanpå detta.
Därför är det viktigt att barnet ges goda förutsättningar så det -
kan bildas positiva synapsföreningar -
också med tanke på inlärningen.
Det syns säkert också på skolframgången?
Ja, naturligtvis. Det finns förstås också de -
som har en otrygg anknytningsbakgrund -
som är undvikande eller ambivalent och -
som syns i det sociala men kanske inte i inlärningen.
Men det betyder mycket hur öppet och tryggt barnets sinne är.
Som lärare märkte jag att om det varit bråk på rasten var det -
lönlöst att försöka lära ut till exempel multiplikationstabellen -
för barnet satt fortfarande fast i känslotillståndet.
Vi måste först reda ut situationen -
för att hitta lugnet som inlärningen krävde.
- Här ser vi det vi talade om i början av serien -
nämligen att människan är en helhet.
Allt påverkar allt. Känslorna påverkar vårt tänkande -
liksom andligheten påverkar alla livsområden.
Man kan inte undersöka bara en remsa av barnets liv.
Man måste hela tiden tänka på helheten.
- Ja, och komma ihåg förhållandet mellan själ och kropp.
Det som finns i själen strömmar till kroppen.
Om barnet är förtvivlat för att man inte -
svarar på dess längtan efter trygghet -
eller på dess behov eller känslor -
så hamnar barnet i ett stresstillstånd.
Ett stresstillstånd är speciellt illa för barn därför att -
barnet då har stora mängder adrenalin och kortisol i kroppen.
Det är också illa för barnets hälsa -
inte bara för inlärningen, utan för helheten.
Det vi gör när vi älskar barnet, umgås och -
tillbringar tid med varandra, är närvarande, småpratar -
skapar en stor mängd förutsättningar.
Vi ska inte glömma att just hjärnans utveckling -
är speciellt beroende av interaktionens kvalitet.
Vi tänker oss att hjärnan utvecklas lite av sig själv men -
hjärnan utvecklas i interaktionen och kvaliteten på interaktionen -
avgör hurudan hjärnans utvecklingen är.
Hos barnen utvecklas känslodelen först och sedan den kognitiva.
Därför är känslorna så avgörande för hjärnans utveckling.
Vi talar nu verkligen om barnets övergripande tillväxt och -
att satsa på den då vi vill göra vårt bästa för det lilla barnet.
Hjärnans utveckling beror på interaktionens kvalitet.
- Om barnet då får en otrygg anknytning -
och hjärnans utveckling börjar följa fel spår så att säga -
kommer man då att ha en otrygg anknytning resten av livet -
även i andra relationer eller kan det förändras?
- Det sägs vara ganska permanent och det stämmer.
Det beror på att barnet själv börjar uppföra sig -
på ett visst sätt i förhållande till andra.
Barnet har ett visst förväntat värde.
Barnet tänker att människor inte är trygga, så det söker inte stöd.
Barnet kan vara undvikande eller nervöst, -
eller alltför aggressivt och konfliktfyllt.
Det älskar mycket men hatar mycket.
Därför får barnet kanske inga ersättande upplevelser -
då det egna uppförandet blir så dominerande.
Naturligtvis är varje vuxen som visar barnet kärlek -
mycket viktig i barnets liv och det kan bli en ersättande erfarenhet.
Ja, läraren, mormor, farmor, tanten i granngården, -
vem som helst, en släkting, en fadder...
Dessa är mycket viktiga och jag frågar alltid efter dem i terapin -
om barnet upplever att ingen sett eller lyssnat.
Barnet kan till och med ha börjat tro att det är "fel sort."
Jag frågar: "Vem såg på dig med riktiga ögon?
Vem älskade dig? Vem godtog dig?"
När en sådan hittas kan barnet börja orientera sig åt det hållet.
Den spegeln har visat rätt bild så att säga.
De otrygga anknytningarna kunde -
jämföras med nöjesparkens spegelhus.
Jag tror att jag är värdelös när ingen tar hand om mig.
Det påverkar självkänslan.
Men dessa ersättande erfarenheter kan börja verka och göra skillnad.
Men det finns några speciellt jobbiga saker.
De uppkommer kanske under första levnadsåret -
om det förekommer väldigt mycket otrygghet, -
barnet varit alltför olycklig alltför ofta, -
varit skild från mamman alltför lång tid -
och får en övergivenhetsupplevelse.
Eller så att barnet nästan jämt måste gråta länge -
utan att någon kommer för att trösta.
Man svarar inte på barnets behov, gråt och rädsla som man borde.
Då sparas kunskapen om otryggheten i hjärnans primitiva område -
och är väldigt svår att komma åt.
Känslor av otrygghet kan senare i livet -
bara ploppa upp dikotoma och oförändrade.
Den vuxne tjugoåringen kan plötsligt -
uppleva en förfärlig otrygghet.
Han fattar inte vad det är som händer.
Det är förvirrande i synnerhet om minnena saknas.
Men om anknytningen fortfarande är densamma -
kan han kanske ana sig till hur det varit, -
att mamma var mycket deprimerad, -
att hon kanske var helt borta eller kanske dött.
Då kan man kanske ana att det i det undermedvetna lagrats -
saker som det är väldigt svårt att komma åt.
- Vad kan du göra som vuxen om det visar sig -
att du haft en otrygg anknytning?
Vad kan fungera som ersättande erfarenhet när du är vuxen?
- Det fina är att den vuxne redan har sig själv som "vuxen person."
Det är bra att minnas att när vi blir vuxna -
bor det inom oss både barnet med sina känslor och behov -
och sedan den logiska som kan dra slutsatser.
Vi kan på sätt och vis bli vår egen "vuxna."
Då börjar jag lyssna till mig själv: -
"Vilka behov har jag? Vad är det jag känner nu?"
Vid en otrygg anknytning kan inte heller mamman -
alltid identifiera sina egna behov eller känslor.
Då är det svårt att förstå barnets behov.
Det här kan ha gått från generation till generation.
Men då du blir varse denna situation och du -
går in i dig själv och börjar identifiera känslorna, -
är vuxen och säger inte "håll käften" till barnet -
då kommer olika känslor och behov fram.
Du märker att du alla inte gillar dig och du kan stå på dig.
Du liksom säger till dig själv: "Nu tar jag hand om dig."
Du lär dig tala till dig själv som en vuxen som lugnar dig.
Men sedan finns det en hel del saker -
som kräver en större trygghet.
Själv tycker jag Guds inverkan är mycket viktig, -
det att vi kan söka trygghet också hos Gud.
Jag vet många människor, mig själv inberäknad, -
som fått mycket trygghet i livet från Gud.
Jag vet inget annat hos Gud som är så -
utmärkande som just det att Han tillför trygghet.
Han kan ge trygghet. Jag kan tänka att -
i de situationer då ingen tog väl hand om mig eller -
då jag behandlades så där eller då jag grät ensam -
var ändå Gud där. Med den bilden kan jag trösta mig ännu som vuxen.
Dessutom kan jag leta i Bibeln efter alla de -
oerhört många texter som ger trygghet.
Ända från Gamla Testamentets Psalmer till Nya Testamentet.
Bibeln säger: "Var inte rädd!" lika många gånger -
som det finns dagar på ett år.
Och att jag förenas med en annan verklighet, som Paulus säger.
Utifrån den verkligheten kan vi ösa tryggheten.
Vi kan också förstå att vi på sätt och vis -
har andra familjeupplevelser.
Av gudsförhållandet får vi erfarenheten att Gud är pappa.
Gud är också mamma eftersom också kvinnorna är Guds avbild.
Det finns också moderliga bilder av Gud i Gamla Testamentet, -
hur Han burit oss och hållit oss nära.
Det står till och med något om amning och sådant.
Därför kan man söka ersättande erfarenheter hos Gud.
Man förankrar tryggheten hos Gud.
Man förstår att Gud liksom erbjuder en ny familjeupplevelse.
Jag tänker också ofta på församlingen -
att den som en stödjande, kärleksfull gemenskap -
kunde vara en ny familjeupplevelse.
Man talar ju om systrar och bröder.
Olika familjegrejor går in i varandra.
Vi har kärnfamiljen, alltså den familj vi föds in i, -
men också Guds familj som kan ge oss ersättande upplevelser.
Också på den andliga sidan kan vi söka många ersättande -
upplevelser, Guds trygghet, Hans oerhörda godtagande.
Jag vet inte var vi kan få en bättre identitetsgrund -
än att tänka att vi skapats till Guds avbild.
Psalmisten säger att vi är formade i vår mammas sköte.
Gud har varit med oss ända från början.
- Wow! Det är underbart!
I bästa fall kan barnet få det här av föräldrarna redan som liten.
Som troende kan föräldern förmedla Guds trygghet till barnet.
- Ja, absolut. I synnerhet då vi talar om barnets andliga tillväxt.
Vi kommer att tala om det en annan gång men -
det viktiga är att hela familjen finner trygghet också hos Gud.
Mamma och pappa får vara kanaler för Guds trygghet -
och själva söka trygghet hos Gud.
Vi föräldrar förstår att även om vi ger det bästa till barnen -
kan vi inte hålla barnen vid liv hur mycket vi än försöker.
Livet och barnet är i Guds hand.
Det ger oss trygghet i vårt eget föräldraskap -
men också vishet och förståelse för hur vi ska göra.
Vi förstår att Gud skapat människan -
på ett ganska speciellt sätt. Det är inte bara så -
att vi föds och sedan på något vis blir vuxna.
Vi ser vad som behöver ske under de första åren och uppväxten -
för att barnet ska få bra färdkost.
Guds ursprungliga plan är just förhållandet och det är -
starkt förknippat med uppfostran och i synnerhet med uppväxten.
Jag talar hellre om vad som sker i förhållanden än om "uppfostran."
Barnet är en liten människa som vi kan skapa ett förhållande till -
inte någon som vi "uppfostrar." - Ja, så är det.
Det blir mer negativt när vi börjar "uppfostra".
- "Rensa bort det negativa..." - Ja, just så.
I stället för att godta, ge kärlek och nyfiket fråga: -
"Vem födde jag egentligen? Vem är det här barnet?
Vilka karakteristiska drag följer med barnets medfödda temperament?"
Barnet får växa och formas för att bli speciellt på ett sunt sätt -
samtidigt som det har friska relationer.
Det är föräldraskapets fina uppgift.
Jag tror Gud gett oss det som en glädjefylld hedersuppgift.
Även om det är svårt, vardagligt, mycket vakande, blöjshow, -
barnen blir sjuka, mamma blir sjuk, pappa har ont...
Det är mycket vardagligt men att vi ändå kunde hitta -
glada stunder och bra saker och se att -
det också är fantastiskt och roligt.
Vi kan också göra många trevliga saker i förhållandet och -
göra det till någonting positivt och fint.
Om vi skulle förhålla oss till våra barn som till våra vänner -
så vore allt mycket bättre.
Om en kompis spiller ut kaffe på vår bordduk så -
gör det alls inget. Vi hämtar en trasa och vi torkar upp det.
Om barnet gör det kan det låta annorlunda.
Jag talar vänligt till min vän.
Sådana grundläggande saker kan vi tänka på och -
på det viset blir föräldraskapet en positiv och fin upplevelse -
samtidigt som det är tufft. Ingen säger att det är lätt.
Är det så här i livet att värdefulla saker -
ofta är ganska svåra och kräver arbete? - Ja.
Om vi behandlade våra barn som våra vänner, skulle mycket gå bättre.
Jag har till sist en knepig fråga.
Det är en het potatis man ofta ställer frågor om men -
förra gången gav du goda råd om rätta tidpunkter -
så när är den rätta tiden att börja på dagis?
- Det här är ett ämne som debatteras och -
det finns många åsikter, mycket känslor.
Man kan vara av olika åsikt om detta.
Ganska ofta börjar barnet på dagis som ettåring.
Föräldraledigheten tar ofta slut även om -
man ibland kan stanna hemma längre.
Men det är bra att också tänka på barnets utveckling -
och då i synnerhet hjärnans utveckling.
Barnet lever ju i symbios med föräldrarna.
Så hur börjar symbiosen försvinna? Hur långvarig blir den?
Vad är bra med tanke på saker som kan hända om barnet -
alltför länge tas om hand av andra och -
inte bryter symbiosen tillsammans med sin anknytningsperson?
Omnipotens betyder att barnet har en föreställning om sig själv -
som är mycket sund och viktig som säger: "Om jag - så mamma."
Barnet tänker sig styra världen på det viset.
Också det är viktigt och behöver försvinna i rätt tid.
En del forskare säger att på sätt och vis tre år eller -
två till tre år kunde vara den optimala åldern.
Då har barnet redan förmågan att behålla mamma i tankarna -
och trösta sig där i dagis med bilden av mamma.
Gruppens storlek har naturligtvis betydelse, -
finns det tillräckligt många vuxna...
- Ja, det är en knepig fråga. Tack.
Vi fick mycket att tänka på.
Nästa gång ska vi prata mer om förhållanden.
Se oss nästa gång. Kom också med och stöd oss.
I Finland kan du ringa 0600-10177 (10,01 EUR och lna)
Lyssna till hela meddelandet så blir donationen gjord.
Donationer i Sverige: Swisha: 123 677 9300
Hjärtligt tack för din gåva!
Översättning: Himlen TV7