Olin laps, kellega oli lihtne hakkama saada.
Nii palju, kui mäletan, olen alati hakkama saanud.
Isa oli uhke mu üle.
Ütles ikka:
"Me tütar saab alati hakkama ega hädalda tühja-tähja pärast."
Ma ei näidanud kunagi välja, kui väga ma pabistasin
ja kuidas ma sageli ei teadnud, mida teha.
Olin paanikas, kuid keegi ei pannud seda tähele.
Pidin ise hakkama saama,
kuna vanematel oli minust olulisemaid tegemisi.
Ja samas oli ju isa nii uhke mu üle, kui kõigega ise hakkama sain.
LAPSEVANEMAKS OLEMISE KUNST
Tere tulemast omandama lapsevanemaks olemise kunsti!
Meiega on täna taas pereterapeut Elli Meklin.
Tere jälle! - Tere!
Täna jätkame kiindumussuhte teooriaga,
millega eelmises osas juba alustasime.
Kiindumussuhted jagunevad turvalisteks ja mitteturvalisteks.
Viimased omakorda aga vältivaks, vastuoluliseks ja korratuks.
Mida sa ütleksid selle äsja nähtud suure õe loo kohta?
Milline kiindumussuhte stiil võiks taolisel lapsel olla?
Seda vaadates läksid mõtted vältiva stiili peale.
Laps pole saanud väljendada oma vajadusi
nagu ta ka ise oma lapsepõlve kirjeldades ütles.
Ehk siis, tegu on hakkama saava lapsega,
kes kannab veel hoolt oma väikese õegi eest.
Mis ei ole ühest küljest halb,
kuid kui see kätkeb endas seda,
et ta pole saanud väljendada oma vajadusi,
siis sealt kujunebki ehk välja see vältiv suhtumine,
kuna ta pole leidnud tuge iseendale.
Kas see võiks ka viidata tüüpilisele soomlasele,
kuna me nii väga armastame täit iseseisvust ja ise hakkama saamist
On sel juhul siis tegu vältiva kiindumussuhtega?
Keegi on kord öelnud
ja ma ei tea, on seda kunagi mõõdetud või mitte,
aga aegajalt on ikka kuulda, et soomlased on vältivalt kiindunud.
Nad on harjunud ise hakkama saama
ja eks selles peegeldub ka meie sõjaline ajalugu.
Sõda ei lõppenud ju nii üliammu aega tagasi
ja seal ei küsitud, mida lapsed tunnevad
või kuidas nad vastu peavad?
Kõik õppisid juba väikesest peale hakkama saama
ja ka üsna suurt vastutust kandma.
Tunnetele polnud just palju ruumi
ja eeldavasti me kanname seda kõike nüüd põlvkonnalt põlvkonnale edasi.
Nii et, eeldavasti on sul õigus.
Rääkisime eelmine kord ka sellest,
mida kõike muud see kiindumussuhte stiil mõjutab
ja vaatasime seda eelkõige inimsuhete vaatenurgast.
Võiksid sa sellest palun veel lähemalt rääkida?
Ütlesid, et see mõjutab absoluutselt kõike me elus.
Kuidas see näiteks inimese tundeelu mõjutab?
Sest küsimus ju ongi tundesuhtes.
Tegu on just nimelt tundesuhtega
ja seetõttu on tunded vägagi kesksel kohal.
Laps kogeb juba sündides mitmeid erinevaid tundeid -
sh ka hirmu ja mitteturvalisust.
Kiindumussuhte mõte on aidata last tema hädas.
Ehk siis, kui laps ei tunne end turvaliselt,
siis isegi, et oht ei pruugi olla suur
ja lapsel on lihtsalt ebamugav - ta on näljane või mida iganes.
Tal on mingi vajadus.
Hea kiindumussuhte puhul annab laps oma vajadusest märku
ja vanem reageerib sellele, olles olemas.
Laps kogeb seeläbi turvatunnet,
mis on kõige olulisem aspekt kogu kiindumussuhte juures.
On oluline, et laps kogeks seesmist turvatunnet.
Ta kogeb seda algul väliselt,
kui nii ema kui isa loovad talle turvatunde.
Turvatunde loomine on kõige olulisem asi üldse.
Nii nagu ka olemasolu ja lähedalolu.
Ehk siis, laps teab, kus tema kiindumussuhte inimene on
ja et ta tuleb kohale,
kui laps väljendab end näiteks nutu kaudu.
Algul väljendubki see nutu kaudu,
kus ema õpib ka erinevate nuttude põhjal
tegema vahet, mis murega on lapsel tegu?
Nii et, lapse esimene väljendus on nutt ja hiljem juba rääkimine.
Kuid tunded on väga kesksel kohal.
Oluline on meeles pidada ka seda, et heas kiindumussuhtes
saab laps väljendada kõiki oma tundeid.
Rääkisime eelmises saates sellest,
kuidas laps ei oska vältiva suhte puhul väljendada oma negatiivseid tundeid
ja õpib seetõttu neid varjama,
kogudes palju kurbust ja viha enda sisse.
Seetõttu peab vanem oskama võtta vastu
ka lapse jõulisemaid tundeid
ning pisut suuremate laste puhul nende korralikke jonnituure
Sest lapsel endal puudub veel oma tunnete ohjamise võime.
ja seetõttu ta vajabki vanemat enda kõrvale.
Nii on ka oluline, et ema või isa reageeriks lapse tunnetele rahulikult,
mõistes, et laps on oma tunnete ja seeläbi kogu bioloogia vallas,
vajades teist inimest, et maha rahuneda.
Nii et, kui siis vanem suudab jääda rahulikuks
ja lohutada last ning võtta teda sülle,
siis see jätab lapsele ühe eeskuju,
kuidas õppida hiljem iseennast rahustama.
Laps võib minna endast välja väga väikestegi asjade tõttu,
mistõttu ta vajabki oma vanemat, kes tooks tagasi turvatunde.
Kuid kõige selle juurde kuuluvad ka positiivsed tunded.
Ehk siis, lapsel peab olema võimalus väljendada ka positiivseid tundeid,
mis on äärmiselt oluline.
Turvalises kiindumussuhtes väljendatakse neid kohe rohkesti.
Rõõmu oma lapsest ja mõnusast koosolemisest.
Heas kiindumussuhtes saab laps väljendada kõiki oma tundeid
Milline tundeelu kujuneb välja inimesel,
kes ei saa väljendada oma erinevaid tundeid?
Ta õpib oma tundeid varjama.
Samas on tunded nii oluline osa inimese elust
ja sa õpid oma tundeid tundma läbi tundmise.
Ehk siis, nende tundmine on oluline, et pääseda edasi
ja mitte omada nö umbe jooksnud tundeid.
Muidu me ei õpi ega ka julge väljendada oma tundeid.
Seda ka oma hilisemates suhetes, kus esineb ka negatiivseid tundeid.
Leidub inimesi, kelle kodus pole väljendatud ka positiivseid tundeid,
nii et see kodu on täiesti tunnetevaene.
Seetõttu ei osata ka rõõmsate tunnetega
midagi peale hakata,
kuna neidki omandatakse vaid väljendamise teel.
See, et ema vaatab oma last naeratades ja teeb talle näiteks nalja
või mängib temaga,
siis kõige selle kaudu õpitakse rõõmu tundma ja jagama.
Kui seda aga ei tehta, jääb tundeelu puudulikuks.
Ei osata ega ka julgeta tunda neid tundeid
ja neid õpitakse pigem ohjama,
sest laps on juba varakult õppinud,
mida võib või ei või vanemale näidata.
Tunded on väga, väga olulisel kohal
ja mis puutub õppimisse,
siis need mängivad kiindumussuhtes vägagi keskset rolli.
Kuid rääkides veel õppimisest, mida ka tunded mõjutavad,
siis kiindumussuhted tervikuna mõjutavad ju seda samuti.
Mõjutavad.
On hea meeles pidada,
et lapse aju areneb väga võimsalt eriti just 3 esimese eluaasta jooksul,
aga samas muidugi läbi kogu lapsepõlve.
Algaastatel leiab aset rohke tegevuslik areng.
Strukturaalne areng jõuab lapse sünniga teatud punkti,
kuid sealt edasi leiab aset tegevuslik areng.
Lapse ajus tekkivad närvirakkude ühendused
ja seda just tänu sellele, mida laps kogeb.
Kui lapse kogemused on valdavalt positiivsed,
kui teda märgatakse ja talle pakutakse turvatunnet,
siis lapse ajus tekkivad positiivsed närvirakkude ahelad.
Kui siis lisada sellele tegevuslik ehk kognitiivne pool,
mis puudutab teadmiste järjestamist
ja asjade mõistmist ning meelde jätmist
ja ka seda, kuidas õppida.
Kui laps on mures ja stressis turvatunde puudumise tõttu,
siis see mõjutab teda väga tugevalt.
Sest laps õpib hästi siis,
kui tal on rahu ja ta tunneb end turvaliselt.
Laps omandab sel juhul juba automaatseltki teatud asju.
Tunded mängivad väga olulist rolli selle juures, mis lapse ajju talletub
ja millised ühendused sinna tekkivad.
See on miski, mida laps hakkab kasutama
ja millele tugineb ka aju hilisem areng.
Seetõttu tasub anda lapsele selleks "head materjali",
et ta ajus võiks tekkida võimalikult positiivseid ühendusi
ka õppimisega seoses.
See peegeldub kindlasti ka selles, kui hästi lapsel koolis läheb?
Muidugi.
Kuigi, on ka võimalik,
et isegi, kui lapse taustas on halb kiindumussuhe -
kui tegu on vältiva või vastuolulise stiiliga,
mis võib väljenduda küll lapse sotsiaalses lävimises,
kuid mitte tingimata tema õpingutes.
Kuid oma mõju avaldab see siiski.
Just sellele, kui avatud on lapse meel ja kui turvaliselt ta end tunneb.
Kui olin veel ise õpetaja, siis märkasin,
et kui vahetunni ajal esines vahejuhtumeid või tülisid,
oli üsna mõttetu hakata õpetama matemaatikat ja korrutustabelit,
sest laps oli veel nii tugevalt kõigi kogetud tunnete vallas,
et kogu õpetatu oleks läinud temast täiega mööda.
Nii tuli esmalt lahendada olukorrad ja taastada lapse rahu
ning seeläbi ka taas õppimisvõime.
See jõuab tagasi selleni, millest me sarja algul rääkisime,
et inimene on tervik.
Kõik mõjutab kõike.
Me tunded mõjutavad me mõtteviisi
ja vaimulikud asjad mõjutavad kõiki eluvaldkondi.
Ehk siis, ei saa vaid keskenduda ühele aspektile lapse elus,
vaid alati tuleb mõelda tervikule.
Just nii.
Ühtlasi tuleb pidada meeles ka keha ja meelte omavahelist seost.
Kõik, mis mõlgub me meeltes, voolab edasi ka me ihusse.
Kui laps on hädas,
kuna ta turvalisuse vajadusele ei reageerita
või kui ta vajadustele ei vastata ja tunnetele ei reageerita,
siis ta langeb stressi.
Stressiolukord on kõigile halb, kuid eriti halb on see lapse jaoks,
kuna ta kehas on sel juhul palju adrenaliini.
See aga avaldab halba mõju kogu ta tervisele ja selle arengule,
mitte ainuüksi õppimisele.
Nii et, sellega on paljud asjad seotud.
Seetõttu ka, kui armastame oma last,
olles koos temaga ja veetes aega koos temaga
ning rääkides temaga,
arendame me temas nii palju oskusi.
On ülimalt oluline mõista,
et just nimelt aju areng on nii väga sõltuv
omavahelise suhtlemise kvaliteedist.
Seda on oluline meeles pidada!
Me arvame sageli, et aju areneb vaid ise, omasoodu.
Kuid ajud arenevad just nimelt läbi omavahelise suhtlemise
ja läbi selle kvaliteedi.
See määrab vägagi ära selle, mis ajus seetõttu areneb.
Kuna lapse tunnete pool areneb enne kui teadmiste pool,
siis seetõttu ongi tunnetel nii ülioluline roll aju arengus.
Seetõttu räägitaksegi lapse kõikehaaravast arengust
ja püüdest anda oma parim juba siis, kui laps on veel väike.
Aju areng sõltub omavahelise suhtlemise kvaliteedist
Kui aga laps omandab mitteturvalise kiindumussuhte stiili
ja ta aju areng sattub nö valele teele.
On see mitteturvaline kiindumussuhe sel juhul kui kivisse raiutud,
avaldades ka mõju inimese teistes suhetes,
või võib see ka muutuda?
Selle kohta öeldakse, et see on üsna püsiv ja see tõesti on.
See on tingitud sellest,
et kui laps hakkab teistega suheldes ise teatud moel käituma,
siis tal on nende suhete osas juba teatud ootused.
Ta arvab, et teised pole turvalised ja neilt ei saa abi loota,
mistõttu ta ei palugi seda.
Ta võib vältida inimesi või olla pinges,
või olla ka agressiivne ja vastuoluline,
armastades täiega ja ka vihates täiega.
Kõik sellised lood.
Kui aga kõik need tunded mõjutavad lapse käitumist nii tugevalt,
siis ta ei leiagi kui kompensatsiooni sellele kõigele.
Seetõttu ka, iga inimene, kes osutab lapsele armastust,
on lapse jaoks väga tähtis,
muutudes vahel otsekui kompenseerivaks kogemuseks.
- Kas siis õpetaja või koguduse töötegija.
Jaa, õpetaja, vanaema, naabritädi - kes iganes.
Mõni sugulane või ristivanem. Nad kõik on väga tähtsad.
Küsin oma teraapias tihti,
kui on tegu lapsega, keda pole kuulda võetud ega nähtud.
Või teda on valesti nähtud,
mistõttu tal on tekkinud mõte ja häbitunne,
et temas on midagi viltu.
Nii küsin alati selle lapse käest, kes vaatas teda nö õige pilguga?
Kes teda armastas ja aktsepteeris?
Sest need on need inimesed,
kes on peegeldanud lapsest õiget pilti.
Sest negatiivne kiindumussuhe
kuvab otsekui lõbustuspargis oleva kõverpeeglite toa pildi,
mis loob lapsele tunde, et ta on väärtusetu,
kuna tema eest ei kanta hoolt
ja see mõjutab ka tema enesehinnangut.
Samas kui eelpool mainitud kompenseerivad kogemused
saavad seda pilti muuta ja mõjutada.
Samas aga on ka väga raskeid aspekte,
mis puudutavad eriti lapse 1. eluaastal toimunut.
Nii näiteks, kui seal on olnud liiga palju mitteturvalisust
ja laps on olnud liiga palju oma murega üksi
või ta on olnud emast liiga kaua aega eraldatud,
siis see toob endaga kaasa hülgamise kogemuse.
Või kui laps peab pidevalt ja liiga pikka aega nutma,
ilma, et keegi tuleks ja lohutaks;
ilma, et keegi reageeriks lapse vajadusele ja hirmule
nii nagu seda peaks.
Sel juhul salvestub see mitteturvalisus aju kõige primitiivsemale tasemele,
kuhu on hiljem väga raske ligi pääseda.
Ja nii lahvatavad need kogemused hiljem täiskasvanueas välja
just sellistena nagu nad algselt olid.
Nii võib täiskasvanud inimene, näit. 20-aastane,
kogeda tohutut mitteturvalisuse tunnet
ja tal võib-olla tunne, et ta ei tea, mis saab juhtuma.
Ta isegi võib olla hämmingus sellest.
Eriti veel siis, kui ei mäleta enam väga oma lapsepõlve.
Kui need kiindumussuhted kanduvad edasi,
siis võib muidugi jälile saada, millise lapsepõlvega oli tegu?
Oli siis ema pidevalt masendunud võ koguaeg kodust ära.
Teatud juhtudel võis ema ka surnud olla.
Selle kaudu võib ehk jälile saada,
miks on inimese sisse talletunud teatud asju,
millega tundub, et on raske tegeleda.
Kui nüüd olla täiskasvanuna sellises olukorras,
kus tuleb esile, et on olnud selline mitteturvaline kiindumussuhe,
siis mis oleks täiskasvanu jaoks selleks kompenseerivaks kogemuseks
Täiskasvanu puhul on hea asi see,
et ta on nüüd juba ise iseenda jaoks täiskasvanu.
Meil on oluline meeles pidada,
et täiskasvanuks saades on meis olemas
nii lapseks olemise pool, kel' on omad tunded ja vajadused
ning siis see loogilisem pool,
mis on võimeline mõtlema ja langetama otsuseid.
Nii et, me võime olla iseenda jaoks need täiskasvanud.
See tähendab, et hakkame iseennast kuulama,
pannes tähele, millised vajadused ja tunded meis esile kerkivad.
Ebapiisava kiindumussuhte puhul on nii,
et ema ei tunnista omaendagi vajadusi ja tundeid,
mistõttu tal on raske mõista ka oma lapse vajadusi.
Ehk siis, see võib olla üks taustategur,
mis on läinud ühelt sugupõlvelt teisele.
Kui aga inimene jõuab sellisesse punti ja alustab teekonda iseendasse,
siis ta saab hakata tunnistama oma tundeid
ja olla nö täiskasvanu.
Ta ei ütle siis enam oma seesmisele lapsele: "Suu kinni!",
vaid kui temas tõuseb mõni tunne või vajadus,
või arusaam, et kõigile ei peagi meeldima
ja ta oskab seista iseenda eest,
siis ta saab öelda iseendale: "Ma kannan su eest nüüd hoolt."
Ehk siis, ta õpib rääkima issendaga otsekui täiskasvanu,
kes last rahustab.
Samas aga on ka paljusid asju, mis vajavad suuremat turvatunnet.
Nii pean ise väga oluliseks Jumala mõjutust ja seda,
et me võime leida oma turvatunde ka Jumalas.
Tean paljusid inimesi ja samas iseennastki,
kui palju turvatunnet on Jumal me ellu toonud.
Ma isegi ei tea,
mis võiks olla veel parim Jumala kirjeldaja
kui see, et Ta on turvatunde tooja.
Tema on see, kes loob turvatunde.
Inimene võib ju mõelda, et teda ei hoitud hästi,
et teda koheldi halvasti ja ta pidi üks nutma,
kuid ometi oli Jumal ligi
ja see lohutab teda veel täiskasvanu easki.
Lisaks sellele on Piibel täis tekste,
mis räägivad Jumala poolt pakutavast turvatundest.
Seda nii Psalmide raamatus kui kogu Uues Testamendis.
Piiblis on sadu kordi öeldud: "Ära karda!"
Nii et kõige selle kaudu
võime me saada liidetud ka ühe teise reaalsusega,
kust siis ammutada oma turvatunnet.
Lisaks tasub mõista, et mul on nüüd uued perekogemused.
Ühtpidi tänu suhtele Jumalaga, kes on nii isa kui ka ema eest,
sest naised on samuti Jumala näo järgi loodud.
Vanas Testamendis on mitmeidki kohti,
mis kirjeldavad kui Jumala emalikku poolt,
kus Ta on kandnud meid ja hoidnud meid enda ligi.
Piiblis on isegi juttu imetamisest ja muust sellisest.
Nii et, me saame ammutada
neid kompenseerivaid kogemusi Jumalast
ja kinnituda Jumala külge.
Mõistes, et Jumal pakub meile kui üht uut perekogemust.
Sellega seoses olen ka palju mõelnud koguduse peale,
kus on tugev ja armastav kogukond,
et ka kogudus võib pakkuda uut perekogemust.
Koguduse kontekstis muide räägitakse õdedest ja vendadest,
ehk siis nö pere siseringist.
Meil on elus pere, kuhu me sünnime,
kuid meil on ka Jumala pere,
kus ammutada neid kompenseerivaid kogemusi.
Nii et, me võime ammutada kompenseerivaid kogemusi
ka vaimulikus sfääris, leides turvatunde Jumalas
ja kogedes Temapoolset tohutut aktsepteerimist.
Ma isegi ei tea,
kust leida parimat juuri oma identiteedile,
kui mõelda, et meid on loodud Jumala näo järele.
Psalmide raamatus on öeldud,
et Jumal on loonud ja kujundanud meid me ema üsas.
Nii et, Jumal on algusest peale meiega kaasas olnud.
- See on küll imeline!
Ja parim, mida vanem oma lapsele pakkuda saab,
ongi ka see taevane sfäär.
Ja seda juba lapseeast alates.
Ehk siis, uskliku vanemana
saab pakkuda lapsele ka Jumala turvalisust.
Absoluutselt.
Me räägime lapse vaimulikust arengust
mõnes järgmises osas,
kuid on oluline, et kogu pere ammutaks oma turvatunde Jumalast
ja et ema ning isa saavad olla Jumala turvatunde vahendajateks,
ammutades seda samas iseendalegi.
Me vanematena mõistame ju väga hästi,
et isegi, et püüame anda oma lastele parima,
ei suuda me neid parimagi tahtmise juures elus hoida.
Ehk siis nii me laps kui tema elu on siiski Jumala kätes.
Kuid me saame ammutada Jumalalt kindlustunnet
oma vanemaks olemisse.
Samas aga ka tarkust ja arusaamist, kuidas õigesti käituda.
On oluline mõista,
et Jumal on loonud inimese väga märkimisväärsel moel,
nii et küsimus pole vaid selles,
et laps sünnib ja saab siis mingi hetk täiskasvanuks.
Nii tasub pöörata tähelepanu sellele, mis on need head asjad,
mis peaks toimuma lapse alg- ja kasvuaastatel,
et ta saaks endale ellu ühe hea pagasi kaasa.
Sest kogu lapse-vanema suhe on Jumala algupärane plaan,
mis on tihedalt seotud lapse kasvatamise ja kasvuga.
Mulle väga ei meeldi sõna "kasvatus".
Mulle meeldivad pigem suhted ja kõik nendega seonduv.
Laps on väike inimene, kellega me loome suhte,
mitte keegi, keda me nö kasvatame.
Et me muudkui kasvatame.
Sest kui tahame kangesti kasvatada,
tulevadki mängu ka paljud negatiivsed aspektid.
Selle asemel, et pakkuda vastuvõtmist ja armastust
ja tunda ehedat uudishimu selle vastu,
kelle me tegelikult oleme siia ilma toonud?
Kes see laps tegelikult on
ja milliseid iseloomujooni ta endas kannab?
Me otsekui laseme sel lapsel võtta oma kuju,
lastes tal olla elutervel moel eriline ja samas ka elutervel moel suhtes.
See on see vanemaks olemise võrratu ülesanne.
Jumal on andnud meile lapsed ikka rõõmu valmistajateks
ja see on au asi kanda hoolt nende eest.
Isegi, et see on raske ja argine.
Kõik need öised üleval olemised ja mähkmete ralli;
laste haigestumised ja ema-isa haigestumine.
See kõik on nii argine,
kuid me peaks leidma sealt üles need rõõmuhetked ja head lood,
tajudes, et see kõik on ka tore ja imeline
ning me saame teha midagi toredat kogu selles loos,
et hoida seda suhet hea ja positiivsena.
Olen ikka öelnud,
et kui me suhtuks oma lastesse samal moel kui oma sõpradesse,
siis paljud asjad läheks paremini.
Kui mõni sõber ajab kohvi laudlinale, ütleme: "Pole hullu! Kõik on hästi."
Kui aga me laps seda teeb, võib ta kuulda hoopis midagi muud.
Nii tasub rääkida lapsega sama sõbralikult kui sõbragagi.
Kõiki neid põhiasju rakendades
muutub ka lapsevanemaks olemine heaks ja positiivseks kogemuseks,
isegi, et see on samas ka raske.
Keegi ei ütlegi, et see pole.
Kuid eks väärtuslikud asjad elus olegi vahel rasked
ja nõuavad vaeva nägemist.
Kui suhtuksime oma lastesse sama hästi kui oma sõpradesse,
läheks paljud asjad palju paremini
Tahaks lõpetuseks küsida veel ühe raske küsimuse.
Tegu on kui "kuuma kartuliga", mida sagel küsitakse
ja selleks on: millal on õige aeg panna laps lasteaeda?
Sel teemal on palju räägitud
ja ses osas on palju erinevaid tundeid ja arvamusi.
Paljud lapsed lähevad sageli lasteaeda
juba 1-aastaselt
või siis, kui ema lapsepuhkus läbi saab,
kuigi sellele on võimalik saada ka pikendust.
Kuid lapse arengu ja ka tema aju arengu seisukohalt,
kus laps elab ühtses suhtes oma vanematega,
on oluline mõelda, millal see ühtsus saab murtud
ja kaua see aega võtab?
Et mis juhtub siis,
kui laps on liiga kaua kellegi võõra hoida
ja see ühtsus oma kiindumussuhte isikuga saab murtud?
Või siis see kõikvõimsuse teema,
mis tähendab seda, et laps mõtleb endast suurelt.
See on ühtpidi igati tervislik
ja laps mõtlebki: "Nii nagu emme nii ka mina!",
arvates, et tal on ka mingi mõju juhtida seda maailma.
See on oluline, kuid see tuleb ka õigel ajal läbi lõigata.
Osa uurijaid ütleb, et 2-3 eluaasta on see optimaalne, parim iga.
Selleks ajaks suudab laps juba ema meenutada
ja lasteaias ema pildi põhjal lohutust leida.
Kuid seda otsust mõjutavad muudki tegurid.
Kui suured on rühmad?
On seal piisavalt täiskasvanuid jne.
Tõsine lugu.
Aitäh, et andsid palju mõtteainet.
Me jätkame järgmine kord veel suhete teemadel,
nii et vaata meid ikka ja toeta meid samuti.
Võid helistada TV7 annetustelefonil 900 1777 (kõne hind 7 eurot),
või teha annetuse me kontole, mille andmed leiad www.tv7.ee
Aitäh ja ole õnnistatud!
Tõlge: Anne-Ly Raukas