Då jag var barn grälade mina föräldrar väldigt mycket.
Senare har jag förstått att de båda led av depression som inte vårdats.
Även om vårt hem var kristet så stod det inte väl till.
Hemma såg jag inte fungerande relationer, -
eller relationer över huvud taget.
Vi bodde under samma tak, men alla levde sina egna liv, -
oberoende av varandra.
I sjätte klass började jag använda droger.
Jag sniffade och åt medicin.
Med hjälp av dem kunde jag ens en kort stund må lite bättre.
Vara lite gladare och pratsammare.
Efteråt var depressionen alltid allt svårare.
Då jag blev vuxen märkte jag -
att jag hade ett bottenlöst behov av bekräftelse.
Jag började prestera för att bli bekräftad.
Jag existerade bara via det jag gjorde.
Jag bar ständigt på tankar om att jag inte var tillräckligt bra.
Jag hade sociala problem.
Jag fick ångest och gick helt i lås.
Jag upplevde mig vara ett problem för andra och tänkte ofta -
på att ta livet av mig.
FÄRDKOST FÖR FÖRÄLDRAR
Välkommen till Färdkost för föräldrar.
Som vi såg på introt så rör vi oss på djupt vatten idag.
Vi ska ta oss under ytan i föräldraskapet.
Familjeterapeut Elli Meklin är med oss i studion igen. Välkommen.
Tack. - Jag skulle här i början vilja fråga dig -
en sak utgående från den unga mannens berättelse -
om saker i hans barndom som inverkade på vuxenlivet.
Om denna unga man skulle bli förälder, -
hurdan påverkan kunde hans bakgrund tänkas ha?
Jag ska snart svara på den frågan.
Jag ska först bredda bakgrunden lite.
I Finland har gjorts en intressant rätt omfattande longitudinell forskning -
där man följt dem som nu är 30.
Sådana som är födda 1987.
Man har via register följt hälsovården, skolframgången -
och mycket annat.
Forskningen har gett mycket data.
Det som jag fäste mig vid var -
en sådan information -
att var tredje fått en psykiatrisk diagnos -
eller ätit psykmedicin.
Det är en rätt stor andel av dem -
som nu kanske redan är småbarnsföräldrar -
eller snart ska bli det.
Det är anmärkningsvärt att vi vet om -
denna omfattande mängd psykiska problem -
som finns bland föräldrarna.
Ett av dem är det vi såg i introt.
Den unga mannen som berättade om barndomen.
Om att båda föräldrarna hade depressionssymtom.
Det syntes i uppfostran och i hemlivet.
Det är helt klart att då det fanns så stora saker i bakgrunden, -
att man teg, att relationerna inte existerade -
att man levde sina egna liv, hans egna depressionssymtom -
är det sådant som inte försvinner -
då man fyller 18, flyttar hemifrån och startar ett nytt liv -
med nya relationer. Bakgrunden blev synlig -
hos honom i stora sociala problem.
Då man inleder egna relationer till partner och barn -
så styr den egna själens smärta lätt föräldraskapet.
Det kan vara frågan om depression.
Att man inte kan svara på barnets behov -
och känslor då man själv mår så dåligt.
Man orkar inte, blir utbränd.
Olika saker som rätt snabbt kan -
skilja föräldern från barnet.
Man behöver klara av det egna livet.
Arbetet, familjens ekonomi, olika praktiska detaljer.
Krafterna, färdigheterna och orken räcker inte till barnet.
- Då kan det gå så att samma problem går vidare igen -
till nya generationer. Senaste pratade vi om -
att varje förälder kan vara den som bryter mönstret.
- Ja, så är det.
Du hänvisade till Institutet för hälsa och välfärds -
utredning där det även fanns nyare data.
Åt vilket håll är vi på väg? - Ja, tio år senare inleddes en -
ny longitudinell undersökning där det tyvärr syntes -
en ökning i mentala problem.
- Vi står alltså inför stora utmaningar.
De kommer att synas hos dagens föräldrar.
Från dem går de sedan vidare.
I förra avsnittet talade vi lite om detta -
och du nämnde redan dem, orsakerna.
Brister och problem i barndomen -
som senare blir till bördor för människor -
och syns i föräldraskapet. Vi ska gå tillbaka till dem.
Vilka är de orsaker du stött på i terapiarbetet?
De största trauman och problemen från barndomen?
Det är ett brett spektrum.
Det som återkommer är att föräldern varit deprimerad eller ångestfylld.
Man har senare förstått att föräldern haft dessa problem.
Dryckenskap, droger och sådant påverkar väldigt mycket.
Så finns det sådant man kanske inte lägger märke till.
Sådant man inte förstår påverkar barnet.
Det behöver inte vara så att hemmet är icke-fungerande och farligt -
så att barnet måste omhändertas för att barnet ska påverkas.
Betydligt mindre saker påverkar.
Ser man och lyssnar man på barnet?
Har föräldern resurser för barnet?
Att vara så intensivt närvarande som man önskar -
för att utvecklingen ska vara god?
En god växelverkan som inverkar på barnets uppväxt och välmående.
Ett problem är alltså att man inte orkar.
Man har inte krafter för barnen.
Det vi också talade om senast -
är att man inte talar. Barnet har inte fått bli synligt -
med alla sina erfarenheter. Det jobbiga, utmaningarna.
Känslor av hat. Sådant där barnet hade behövt förälderns stöd.
Att uppleva olika känslor, som vi talade om senast.
Det här är sådant som syns i terapiarbetet.
Sedan också bristande omsorg om barnet.
Barnet får inte rätt vård.
Det har inte funnits mat i kylskåpet, inte rena kläder.
Sådant kommer fram.
Vad mer kunde jag nämna?
Sådant som har att göra med interaktion -
är sådant som syns. Har den fungerat eller inte?
Det centrala är hurdant förhållandet varit.
Har barnet fått kärlek? Det här är bra att sätta fokus på.
Om man har mentala problem finns det ofta i bakgrunden brister -
i upplevelsen av kärlek och värde.
Barnet har inte upplevt sig vara älskat och uppskattat.
Också upplevelsen av att klara av något.
Den har inte funnits. Man har dåligt självförtroende.
Jaget är skört. Man tror inte på sig själv, det finns t.o.m. självhat.
Känslorna och behoven har avvisats där hemma.
Då avvisar man sig själv. Känslor och behov är inte viktiga.
Bakom de mentala problemen finns ofta brister i upplevelsen av -
kärlek, värde och förmåga.
- Hur skulle du beskriva skammen?
Hurdan är den skam som föds i relationer av denna typ?
- Skammen är, tillsammans med förkastelsen, -
något typiskt som vi behandlar.
Jag börjar med förkastelsen.
Den är en så att säga intressant upplevelse.
Den betyder inte att föräldern helt överger barnet.
Det är inte frågan om att ge bort eller omplacera barnet.
Det handlar om att förkasta barnets upplevelser, att barnet vore viktigt.
Att man lyssnar till och ser barnet.
Att man är intresserad av barnets erfarenheter. Där sker förkastelse.
Då man forskat har man sett att upplevelsen av förkastelse -
finns på samma ställe i hjärnan som smärtan.
Det är inte överdrivet att säga att förkastelse gör ont.
De barn som upplevt själslig förkastelse och ensamhet -
har även förkastat sig själva.
- Det är knappast något som syns utåt.
Utåt sett kan allt se bra ut. - Ja.
- Tryggheten och vården är bra, men inte det själsliga.
- Du nämnde skammen. Den är ett vanligt problem i Finland.
Ibland verkar den vara en folksjukdom.
Skammen innebär att människan upplever sig vara felaktig.
Om människan inte godkänts som hon är -
med alla sidor, känslor och behov -
så börjar hon känna sig felaktig.
Föräldrarna kan även lägga ord på det.
Man lägger sig i allt på ett negativt sätt.
Barnet börjar känna att det är fel på det -
då det bara får negativ respons.
Skammen är lömsk på det viset -
att den leder till att människan gömmer sig.
Den behöver ett gömställe. Man gömmer den inuti sig.
Man drar sig undan sociala relationer.
En människa som bär på skam är rädd för att närma sig andra.
Framför allt är man rädd för att visa sitt inre.
Man brukar säga att skammen stjäl närheten.
Skammen stjäl närheten och de betydelsefulla relationerna -
och upplevelsen av dem.
En annan sak är att skammen är en identitetstjuv.
Man förmår inte uppleva att man med stolthet -
eller glädje kan ha en egen identitet -
utan det finns hela tiden något som är på tok som måste gömmas.
Detta leder till ett inre lidande och depression -
och sociala problem, svårigheter med människor.
Det är svårt att lita på någon.
Skammen botas bara genom att man stiger fram.
Skammen säger till oss att gömma oss.
Att bli botad innebär att man måste stiga fram.
Bli synlig med all sårbarhet, skörhet och svaghet.
Då man inte vågar det blir man lätt fast i skamfällan.
- Ja. Du sade att man inte blir botad från skam -
förutom genom att man stiger fram.
Man säger ofta att för att bli botad från ett inre sår -
så måste man se och erkänna det.
Hur kan man känna igen sådana problem?
Hur kan en människa själv bli medveten om dessa problem?
Om vi talar om småbarnsföräldrar -
så kan det ofta vara så -
att man inte ser dem själv. De är överlevnadsstrategier som barnet -
skapat i barndomen. Ett exempel: -
"Min närvaro gör att mamma eller pappa blir irriterade, -
alltså drar jag mig undan." Barnet läser föräldrarna och anpassar sig.
Detta blir till normala funktioner hos barnet.
Försvarsmekanismerna blir det normala.
Därför kan de vara svåra att upptäcka.
Man ser inte själv att något är på tok.
Först då de nya, nära relationerna kommer in i bilden -
så syns symtomen.
Man kan t.ex. inte samtala och öppna sig.
Man blir arg, drar sig undan, blir irriterad, sur -
eller helt enkelt rasande.
Starka känslor kopplade till skammen är hat och vrede.
De riktas antingen mot andra eller mot en själv.
För att kunna upptäcka smärtan och bristerna i den egna barndomen -
krävs ofta andra människor som spegel.
Om partnern säger att: "Har du märkt att du alltid gör så?"
Eller: "Din reaktion är mycket stark i förhållande till det skedda?"
"Märker du att du lägger fokus på allt möjligt annat -
men du glömmer barnet?" Då är det bra att lyssna, inte gräla.
I stället säga: "Är det så?" - Att stanna upp vid det.
- Ja. "Gör jag så?" Och så naturligtvis -
kan man se det hos barnet. Mår barnet bra?
Vågar det komma och prata om allt? Vara sig arg, vara sig själv?
Kommer det nära?
Barnets välmående speglar föräldrarnas välmående.
Här krävs att vi stannar upp och kollar.
Dessa människor kan vara alldeles fantastiska på sina jobb.
Visst kan något synas, men smärtan kommer fram i nära relationer.
Därför är det viktigt att lyssna på den som speglar mitt beteende.
Visst kan man själv märka att man är nedslagen och trött.
Man presterar. Man har inte positiva känslor till barnet utan -
man presterar även i den relationen.
Det är helt annat att ta hand barn utgående från känslor -
än att prestera. Det gör en utbränd.
Man kan upptäcka olika tecken.
Ibland kan det vara så att man drabbas av -
panikanfall eller ångest.
Det inre säger ifrån. Man blir deprimerad.
Ibland är depression något bra.
Den får människan att stanna upp och kolla hur hon mår.
- Ett viktigt budskap om att göra något åt saken. - Precis.
- Situationen då man ser sig själv i spegeln -
och ser de hemska reaktionerna orsakade av smärtan -
även mot det egna barnet -
kan säkert vara skrämmande för många.
Vågar man öppna dörren då man inte -
vet vilka alla saker som finns bakom den?
Hur vill du uppmuntra någon -
som står vid dörren och undrar om man vågar ta reda på vad -
man hittar där?
- Alla vi människor har en mekanism -
som får oss att fly smärtan. Det gör människan av naturen.
Därför har många har symtom länge -
innan man söker hjälp. Det är skrämmande.
Resan till det egna inre kan vara mycket skrämmande.
Som barn har situationerna varit skrämmande.
Därför har försvarsmekanismerna skapats. Hur skulle jag plötsligt -
gå in i den egna smärtan då jag flytt den i hela mitt liv?
Det är modigt. Det för med sig stor lön.
Det lönar sig att minnas att belöningen är större än smärtan.
Ta fasta på det och påbörja resan.
Låt resan ta den tid den tar.
Det har ingen betydelse, utan det att jag vill bli frisk.
Jag vill ta bättre hand om mina barn.
I något avsnitt talade vi om -
att det aldrig är för sent.
Man kan göra korrigeringar under hela livet.
Så länge barnen finns, även om de inte bor hemma längre kan man det.
Man kan samtala och be om förlåtelse.
Säga att man är ledsen för det som hänt.
Det är viktigt att göra något och inte fastna i skuldkänslorna -
som säger att man är en dålig förälder.
Det är onödigt. Som kristna vet vi att vår skuld har burits.
Vi har fått nåd. Om nåden kan vi nämna -
att en människa blir frisk bara omsluten av nåden.
Genom att vara omsluten av godkännande.
Oberoende av hur trasig man är -
så accepterar man sig själv -
och ser sig omsluten av nåd och godkännande.
Då vågar man öppna sig. Man sluter sig av domar, anklagelse och skuld.
Man flyr. Därför är nåden viktig.
Jesu terapeutiska verktyg var att skapa en godkännande atmosfär -
där människan vågade vara sig själv.
Det är terapins grundverktyg.
Då någon kommer till terapi godkänner vi hela deras livsberättelse.
Alla upplevelser, hela människan.
Där finns ingen dom. Ingen utvärdering, inga poäng -
för hur man klarat sig som förälder.
Vi ska också minnas att vi ofta bär på någon annans smärta.
Barnet som själv blivit förälder bär ofta på sin förälders smärta.
Även dennes berättelse. Vad berättar föräldern om mig?
Var spegeln sund? Var spegeln som i spegelhuset -
som gav en skev bild som fick mig att känna mig felaktig?
Man förstår att det var mammas berättelse om mig.
Eller pappas. Men jag är inte den personen.
Jag är en värdefull, fin person.
Då jag blir frisk och befriad -
och lär mig reagera på annat sätt -
så fortsätter den psykiska födelsen.
Allt hände inte i barndomen. Där fastnade många spänningar.
Vissa utvecklingsskeden gick förbi. Man kan fortsätta dem.
- "Det är aldrig för sent att få en lycklig barndom", sägs det.
Innebär det att man kan få ersättande erfarenheter?
Och få bli hel även senare i livet?
Det finns alltid hopp. - Ja, utan vidare.
Då den egna berättelsen börjar bli hel -
och man går igenom den, tex hurdan den egna släkten är, -
och man ser sig som en del av den -
och man börjar se en tillräckligt sann, hel berättelse om jaget -
som även innehåller smärta, så är det aldrig i onödan.
De människor som återhämtat sig har med sig en stor mängd verktyg.
Så mycket erfarenhet och förståelse.
Empati. Resan har inte bara varit jobbig.
"Oj, vilken jobbig terapeutisk resa!"
Utan: "Vad var givande, man lärde sig så mycket!"
Man ser en hel berättelse, och sig själv helare.
Man ska också minnas att att återhämta sig inte betyder -
att man bara är stark efter det.
- Vi är halvfärdiga ända till slutet.
- Vi är halvfärdiga, och människan bör ha en såbar och känslig sida.
Om vi bara är starka saknar vi något.
Till det att vara människa hör sårbarhet och känslighet.
Det är mänskligt. Det förenar oss. Styrkan förenar oss inte.
Det gör känsligheten, sårbarheten. Vi når den intima närheten.
Det handlar inte om att då vi blir helade mister vi känslorna.
Saker och ting känns och smärtar, men vi har verktyg att hantera dem.
Att bli hel är att hitta den egna styrkan -
men även att finna och godkänna den egna svagheten och skörheten.
Att bli hel är att hitta den egna styrkan, men också -
att finna och godkänna den egna svagheten och skörheten.
- Du representerar terapi inriktad på lösningar och resurser.
Dit hör säkert också att hitta de positiva perspektiven.
Skulle du här på slutet -
vilja nämna om ett lösningsfokuserat perspektiv -
för någon tittare som är i början av sin process?
Var ska man starta?
Något centralt inom lösnings- och resursfokuserad terapi -
är att fråga sig vad som var gott i den egna berättelsen.
Även sådant finns i allas berättelser.
Om det var jobbigt hemma, var det trevligt hos mormor?
Kusinernas familj, grannarna, någon lärare?
Vem såg dig på rätt sätt?
Såg på dig med uppskattning och kärlek.
Stödde dig, trodde på dig. Samla dem.
Även färdigheter man lärt sig. Inte bara det negativa.
Det jag fått, har jag nu.
Det kan jag använda till att gå vidare.
Små steg räcker. Till det lösningsfokuserade hör starkt -
att man går mot lösningen med små steg.
Men man förändrar något, gör något på ett nytt sätt.
Man tänker på något på ett nytt sätt, skapar nya tankemönster.
Inom terapin förekommer ett talesätt: -
"Inget problem kan lösas i det tänkesätt där det fötts."
Vi studerar våra tankar, eftersom de föder känslor.
Vi kan påverka. Hjärnan är plastisk, den tar väl emot -
då vi jobbar med den.
Vi får bättre och nyttigare tankar.
Sunda, fungerande tankar.
Vi kommer ur dialogen där vi klandrar oss själva.
Där vi flyr, talar icke-uppmuntrande till oss själva.
Det här är en del av kärnan i den lösningsfokuserade terapin.
Att hitta de egna resurserna i det förflutna.
Att ändra på något i vardagen, i relationerna inom familjen.
Via det kan stora saker komma i rullning.
Tack så mycket, Elli.
Här känns det gott att fortsätta nästa gång -
då vi ska tala om grundläggande saker i vars och ens liv.
Speciellt om anknytning.
Om du vill stöda HimlenTV7 kan du i Sverige swisha till 123 677 9300
I Finland: Ring 0600 10070 (10,01 EUR och lna)
Lyssna till hela meddelandet så blir donationen gjord.
Tack för ditt stöd!
Översättning: Andreas Forsberg Himlen TV7