Kui laps olin, tülitsesid mu vanemad päris palju.
Tagantjärgi olen mõistnud,
et nad mõlemad kannatasid ravimata masendushoogude all.
Isegi, et meil oli kristlik kodu, polnud me lood head.
Ma ei näinud kodus toimivaid suhteid
või tegelikult üldse mitte mingeid suhteid.
Elasime küll ühe katuse all,
kuid igaüks elas oma elu - eraldatuna üksteisest.
6. klassis olles hakkasin uimasteid tarbima.
Nuusutasin neid ja neelasin tablette.
Selle tulemusena muutus tuju hetkega paremaks.
Olin palju rõõmsam ja jutukam.
Hiljem aga masendus muudkui süvenes ja kasvas.
Täiskasvanuks saades mõistsin,
et mul on lõputu vajadus tunnustuse järele.
Hakkasin tegema igasugu asju, et olla aktsepteeritud teiste poolt.
Olin otsekui olemas vaid tänu oma tegudele.
Meeli aga täitsid pidevad mõtted, et ma pole piisavalt hea.
Mul oli ka sotisaalseid probleeme.
Olin meeleheitel ja tõmbusin täiesti endasse.
Kogesin, et olen teiste jaoks üleliigne
ja mõtlesin sageli oma elu lõpetamisele.
LAPSEVANEMAKS OLEMISE KUNST
Tere taas vaatama me saadet!
Nagu eelpool toodud klipist nägite,
käsitleme täna üsnagi sügavaid teemasid,
minnes lapsevanemaks olemise teemadel
sügavamale.
Meiega on taaskord pereterapeut Elli Meklin.
- Tere tulemast! Tänan.
Tahaksingi kohe algul küsida su käest,
mil oleme näinud selle noore mehe lugu
ja kuulnud teatud asju ta lapsepõlvest,
mis on mõjutanud ta hilisemat täiskasvanuiga.
Kui nüüd sellest noormehest saaks lapsevanem,
siis milliseid mõjutusi ta - kasvõi ainuüksi oma tausta tõttu,
endaga kaasa tooks?
Vastan sellele üsna peagi,
kuid enne tahaks selgitada pisut laiemalt kogu seda pilti.
Soomes on viidud läbi väga huvitav, pikaajaline uuring,
kus jälgiti täna 30-aastaseid inimesi.
Ehk siis neid, kes sündisid 1987. aastal.
Erinevate registrite põhjal jälgiti nende tervislikku seisundit,
hakkama saamist koolis ja palju muid asju.
Sealt tuli palju infot,
aga mis minu tähelepanu eriti köitis, oli see,
et iga kolmas neist on saanud psühiaatrilise diagnoosi,
või siis tarbinud psüühikahäirete vastaseid ravimeid.
See on ikka väga suur arv neist,
kes võimalik, et juba on väikeste laste vanemad
või nad on peagi saamas lastevanemateks.
See on väga tähelepanuväärne,
et nii suur hulk neist maadleb vaimse tervise hädadega,
mis kindlasti avaldab mõju ka nende vanemaks olemisele.
Ja üks neist siis on ka see noormees, kelle lugu saate alguses kuulsime,
kes rääkis meile oma lapsepõlvest
ja vanemate probleemist masendusega,
mis avaldab mõju kodu elule ja laste kasvatamisele.
On ilmselge, et kõik need suured asjad,
millest noormees rääkis -
nagu ka asjadest mitte rääkimine ja sisuliselt olematud suhted,
kus kõik hoiavad omaette.
Pluss veel noormehe enda masendushood.
Kõik need asjad ei kao kusagile vaid seetõttu,
et noor saab 18-aastaseks ja kolib kodust välja,
arvates, et ta alustab nüüd uut elu ja loob uusi suhteid.
Kõik need asjad jäävad siiski orbiidile
ja avalduvad ka noore sotsiaalelus.
Mis tähendab ka seda, et kui noor loob oma paarisuhte
ja saab lapsevanemaks,
siis kogu see vaimne valu
saab kergesti mõjutama ka ta lapsevanemaks olemist.
Nii võib taas masendus mängu tulla,
või ka see, et suudeta täita lapse vajadusi
või vastata lapse tunnetele,
kuna enda seis on nii kehv.
Jõudu pole ja väsimus võtab maad.
Erinevad aspektid,
mis võivad viia vanema lapsest üsna kaugele.
Seda kasvõi selleks, et tulla toime tööl käimisega,
pere majandusliku seisu eest vastutamisega jne.
Vanemal lihtsalt ei piisa enam kõige selle kõrvalt jõudu ja oskusi
ka lapse jaoks.
Ja nii võib juhtuda,
et ühed ja samad probleemid kanduvad põlvest põlve? - Just.
Ja samas rääkisime möödunud kord ka sellest,
kuidas iga vanem võib need põlvkondlikud sidumised
läbi lõigata, et need enam ei jätkuks.
Just nii.
Sellele uurimusele, mida mainisid, on lisandunud veel ka värskemat infot,
ehk siis - mis suunas kogu see lugu on arenemas?
10 aastat hiljem alustati uue uuringu läbi viimisega,
kus kahjuks ei nähtud mitte olukorra paranemist,
vaid hoopis vaimsete häirete lisandumist.
Ehk siis, me seisame silmitsi päris suurte väljakutsetega,
mis suure tõenäosusega peegelduvad tänase päeva lapsevanemates
ja sealt siis edasi veel.
Oleme varasemates saadetes ja ka täna toonud esile neid põhjuseid,
rääkides probleemidest ja vajaka jäämistest lapsepõlves,
mis hakkavad mõjutama nii inimest kui tema lapsevanemaks olemist.
Vaatame need veelkorra üle.
Mis on osa neid aspekte,
millega oled oma terapeudi töös kokku puutunud?
Mis on need suuremad traumad või probleemid,
millega lapsepõlves kokku puututakse?
Eks see spekter ole muidugi väga lai.
Paljudel on see teema,
et ema või isa on olnud masendunud ja meeleheitel.
Seda on pigem tagantjärgi mõistetud,
et vanemad maadlesid oma probleemidega.
Suurt mõju avaldavad muidugi alkohol, uimastid ja muu selline.
Kuid siis on ka selliseid tegureid, mida ei oska märgatagi
või mille osas arvata, et needki avaldavad lapsele mõju.
Küsimus polegi selles
otsekui seal kodus miski ei toimiks ja see oleks ohtlik ning mitteturvaline,
et see siis justkui avaldaks lapsele mõju.
Oma mõju võivad avaldada ka väga peened ja nähtamatud tegurid.
Küsimus on, kas last nähakse ja kuuldakse?
Kas vanemal jagub jõudu ja energiat oma lapse jaoks,
et olla nii intensiivselt kaasas oma lapse elus nagu soovitatakse,
et lapse areng võiks kulgeda hästi
ja ta kasv ning heaolu kulgeks positiivses võtmes.
Sest sageli on üheks teguriks just see,
et vanematel ei jagu enam energiat oma laste jaoks.
Möödunud kord rääkisime ka sellest, kui kodus ei räägita asjadest
ja laps pole teiste jaoks nähtav kõigi oma erinevate kogemustega.
Olgu selleks siis raskused, väljakutsed, viha kogemine
või muud olukorrad, kus laps vajab vanema tuge.
Rääkisime ka lapse erinevate tunnete märkamisest.
Need kõik on kõige üldisemad aspektid,
mis terapeudi töös esile kerkivad.
Kuid lisaks sellele veel ka eiramine ehk hoolimise puudumine,
kus lapse jaoks pole mitte alati olnud külmkapis süüa
või puhtaid riideid selga panna.
Ka selliseid asju tuleb ette.
Mida veel mainida?
Paljud teemad on seotud vastastikuse suhtlemise ja mõjuga,
mistõttu teraapias on siis näha, on see toiminud või mitte.
Ehk siis - milline on olnud lapse ja vanema vaheline suhe?
On see laps kogenud armastust?
See on üks olulisemaid küsimusi, millele mõelda,
sest kui esineb vaimse tervise häireid,
siis see on sageli seotud armastuse ja väärt olemise tunde puudumisega.
Laps pole tundnud, et ta on armastatud ja hinnatud.
Ja siis järgmine teema on võimekuse ja suutlikkuse küsimus.
Ehk siis, lapsel pole kogemust sellest,
vaid tal on madal enesehinnang, tema minapilt on väga nõrk
ja ta ei usu iseendasse.
Laps võib lausa vihata iseennast,
sest kui kodus on ta tundeid ja vajadusi eiratud,
hakkab ta ka iseennast eirama,
nii et ta oma tunded ja vajadused muutuvad ebaoluliseks ta jaoks.
Vaimse tervise häirete taga peitub sageli see,
et on olnud puudu armastusest, väärt olemise tundest,
võimekusest ja suutlikkusest.
Kuidas aga on lood häbiga?
Milline on suhetes sündiv häbi?
Häbi ja hüljatusetunne on samuti tüüpilised probleemid,
millega kokku puutume.
Alustan hüljatusetundest, mis on üsna huvitav kogemus.
See ei tähenda seda
nagu hülgaks vanem oma lapse täienisti,
andes ta ära või viies kuhugile mujale.
Jutt käib pigem sellest,
et vanem hülgab oma lapse kogemused,
mistõttu laps ei koge, et ta oleks tähtis
või et teda võetaks kuulda ja nähtaks
ning tema kogemuste vastu tuntaks huvi.
Nii et, selle kõige läbi võib laps kogeda teatud hüljatust.
Uuringute põhjal on leitud,
et hüljatusetunne väljendub ajus sama koha peal kui valu kogemine.
Ehk siis, pole üldse vale, kui öeldakse, et hülgamine teeb haiget.
Tavaliselt need lapsed,
kes on kogenud hingelist hülgamist ja üksi jäämist,
hülgavad ka iseenda.
- See on kindlasti miski, mis pole väljaspoolt nähtav? - Nii on.
Väliselt võib peres olla kõik hästi. - Just nii.
Ja lapse põhivajadusedki on hästi kaetud,
kuid just see hingeline hülgamine...
Tõstatasid ka häbitunde,
mis on Soomeski väga levinud probleem
ja vahel lausa tundub, et kogu me rahva haigus.
Häbi tähendab seda,
et inimene tunneb, et temas on midagi viltu
ja ta pole aktsepteeritud sellisena nagu ta on
kõigi oma omaduste, mõtete, tunnete ja vajadustega.
Seetõttu ta tunnebki, et temas on midagi viltu.
Muide, vanemad võivad seda vahel lausa oma sõnadega kinnitada,
andes mõista, et kõik on nii halb.
Nii tekkibki lapsel tunne, et temas on midagi viltu,
kui ta saab pidevalt negatiivset tagasisidet.
Häbitunne tingib ka selle, et inimene poeb peitu.
Häbi vajab peidupaika,
nii et inimene peidab selle häbi enda sisse,
lõigates end seekaudu läbi sotiaalsest lävimisest ja suhetest.
Ehk siis, inimene, kes kannab endas häbi,
kardab läheneda teistele ning paljastada enda sees olevat.
Seetõttu öeldakse selle kohta ka, et see on kui läheduse röövel.
Häbi röövib läheduse ja tähendusrikka inimsuhete kogemise
Teiseks röövib häbi ka identiteedi.
Inimene ei tunne, et ta võiks täie uhkuse ja hea tundega
olla see, kes ta on,
vaid ta tunneb, et temas on midagi väga viltu
ja ta peab seda koguaeg varjama.
Loomulikult põhjustab see palju seesmisi kannatusi ja masendust,
aga ka probleeme suhetes ja inimestega.
Neil on väga raske kellelegi loota.
Häbi aga ei parane millegi muu kaudu kui vaid selle, et sa astud esile.
Kui häbi ütleb: "Poe peitu!",
siis terveks saamise nimel peaksin astuma hoopis esile,
lubades endal olla haavatav ühes oma nõrkuste ja puudustega.
Kui inimene ei julge seda teha, jääb ta kergesti oma häbi lõksu.
Ütlesid, et häbi ei parane enne kui inimene ei astu välja.
Öeldaksegi ju, et seesmiste haavade tervenemiseks
peab esmalt tunnistama oma haavade olemasolu.
Kuidas neid siis tunnistada?
Mida inimene ise saaks oma probleemide osas ära teha?
Kui rääkida väikelaste vanematest,
siis sageli on nii, et neid asju ei tunnegi ise ära.
Kõik need hakkama saamise strateegiad,
mille laps on oma lapsepõlves loonud...
Näiteks mõte: "Kui minu ligiolu ärritab isa või ema
või tekitab neis pahameelt,
siis ma tõmbun parem eemale."
Kui laps kogeb pidevalt sellist vanemate poolset reaktsiooni,
siis ta kohandab oma käitumist vastavalt sellele
ja see muutub lapse jaoks normaalseks.
Kõik need kaitsemehhanismid muutuvad normaalseks ta jaoks
ja seetõttu võib neid olla ka raske märgata.
Laps ei oskagi seetõttu enam mõelda, et midagi võiks väga halvasti olla.
Kuid alles siis, kui tekkivad uued suhted
ja lähedased suhted,
siis seal tõusevad esile teatud sümptomid,
kus inimene ei oska väga vestelda ega end avada.
Või siis ta pahandab, ärritub, tõmbub endasse,
muutub kiuslikuks või läheb täitsa marru.
Häbitundega käib tugeva tundena kaasas
seesmine viha ja raev,
mis suunatakse siis kas iseenda või teiste vastu.
Selleks aga, et hakata tunnistama oma valusid
ja seda, et ehk ei olnudki kõik mu lapsepõlvekodus nii hästi,
läheb tarvis teisi inimesi otsekui peegliks.
Nii näiteks võib abikaasa öelda:
"Oled sa märganud, et sa teed alati nii?"
või: "Sa reageerid ikka väga tugevalt kõigele toimuvale"
või: "Vaata, kuidas sa me last kohtled."
Või: "Märkad sa, et sa kaod kõigi asjade keskele ära
ja laps ununeb sootuks?"
Oluline on võtta seda kuulda ja mitte minna tülli
põrutades: "Mida sa mind siin süüdistad?"
Pigem tasuks peatuda ja mõelda: "Kas tõesti?"
"Kas ma tõesti käitun nii?"
Lisaks sellele tasub jälgida ka lapsi ja mõelda: "Kas neil on kõik hästi?"
Kas laps tuleb rääkima mulle kõigest,
või hoiab pigem omaette ja on tusane?
Kas laps hoiab mu ligi?
Sest lapse hea enesetunne sõltub paljuski sellest,
kas vanemad tunnevad end hästi?
Nii et, kõik see nõuab peatumist ja asjade üle järele mõtlemist.
Taolised inimesed võivad tööl olla kõige suurepärasemad kujud üldse
ja isegi, et ka tööl võib teatud asju esile kerkida,
siis enamus valusid avalduvad ikka lähisuhetes.
Seetõttu siis ka on oluline võtta kuulda seda lähedast,
kes peegeldab sulle su käitumist.
Sa võid muidugi ka ise kogeda, et oled koguaeg kurnatud ja väsinud
ja kõik lapsega seonduv on sinu jaoks kui vaid teod, mis vajavad tegemist.
Üks asi on hoida oma lapsi tunnetest lähtuvalt
ja teine asi on teha seda vaid seetõttu, et on tarvis.
Viimane kurnab ja väsitab.
Sellele võib viitada mitmeid märke
ja vahel võib olla isegi nii, et sind tabab paanikahoog
või meeleheide.
Su sisemus otsekui ütleb: "Mulle aitab!"
Ka võib inimene langeda masendusse.
Masendus on ühtpidi isegi hea, sest see paneb inimese peatuma
ja vaatama üle oma seesmise heaolu teema.
See edastab olulise sõnumi, et nüüd tuleb midagi ette võtta.
Just nii.
Kuid leides end nüüd otsekui peegli eest
ja nähes neid oma kohutavaid reaktsioone,
mida kogu su valu on põhjustanud ja võimalik, et isegi su lapsele,
siis see võib paljudele kui mitte enamusele
olla üsna hirmutav.
Ehk siis küsimus on, kas üldse julgebki avada seda ust,
mille osas pole aimugi, mis sealt tagant kõik tulla võib.
Kuidas sa julgustaksid seda inimest, kes otsekui seisab ukse ees,
mõeldes: "Kas ma julgen sealt sisse astuda,
et näha, mis sealt kõik leidub?"
Eks see ole, et inimese sees on juba selline mehhanism,
mis paneb meid põgenema valu eest.
Me meeled juba automaatselt väldivad valu ja põgenevad selle eest.
Seetõttu kannatab inimene üsna tihti teatud häirete all,
enne kui kusagilt abi otsib.
Matk iseenda sisemusse võib olla ja ongi üsna himuäratav.
Kuna kõik need olukorrad olid juba lapsena hirmuäratavad,
siis selleks ju ongi inimesel need kaitsemehhanismid tekkinud.
Seetõttu ka, kuidas sa ikka vaatad sinna oma valu sisse,
et arutleda, kuidas sul tegelikult läheb,
kui oled enam-jaolt kogu oma elu põgenenud selle kõige eest.
Nii et see nõuab julgust, aga on samas seda kõike ka väärt.
Oluline on meeles pidada, et tasu on suurem kui valu,
nii et sellest tasuks siis kinni haarata ja hakata liikuma.
Las see teekond kesta nii kaua kui ta kestab,
sest kõige tähtsam on see, et saad terveks ja vormi
ning suudad oma laste eest paremini hoolt kanda.
Oleme juba rääkinud sellest, et kunagi pole liiga hilja.
Kõiki nö parandusi võib teha läbi kogu elu.
Ka isegi siis, kui lapsed on juba kodunt läinud,
võib oma suhteid parandada,
sest alati saab minna nendega rääkima ja paluda andeks
kõige halva pärast, mis on elus toimunud.
Oluline on ka mitte jääda süütunde vangi
stiilis "olen halb vanem", sest see on täiesti mõttetu.
Kristlastena me teame,
et me süütunde eest on juba hoolt kantud
ehk siis meil on Jumala arm.
Ja mis armu puutub,
siis tegelikult vaid arm ongi see, tänu millele inimene võib paraneda.
Tõsiasi, et ta on ümbritsetud tundega, et ta on aktsepteeritud,
nii et ükskõik, kui katki ta ka ei oleks,
saab inimene ka aktsepteerida iseennast,
olles heakskiidu ja armu äärel, mis võimaldab edasi minna.
Niipea aga, kui inimene tunneb süüd ja hukkamõistu,
läheb inimene lukku, tõmbub endasse ja põgeneb.
Seetõttu ongi tarvis armu, mis oli muide Jeesuse ravivahend.
Jeesus lõi enda ümber alati aktsepteeriva õhkkonna,
kus inimene muutub automaatselt ehedaks.
See on ka teraapias kõige esmane vahend,
kus inimest aktsepteeritakse kogu tema elu ja looga,
kõigi tema kogemustega ja sellena, kes ta inimesena on.
Seal pole mingit kohtumõistmist
või hinnangute ja hinnete andmist tema vanemaks olemisele
või millelegi muulegi.
Sageli kantakse endas ka teise inimese valu.
Ehk siis laps, kes on tänaseks juba suureks saanud
ja on ehk isegi juba lapsevanem, kannab endas oma vanemate valu.
Ka seda lugu, milliseks ta vanemad teda pidasid
ja millise pildi temast lõid.
Oli see ehk kui lõbustuspargi peeglisaalis,
kus kõik peeglid näitasid temast valet pilti,
mis panigi inimest tundma, et ta on vale ja halb.
Kuniks ta korraga mõistab,
et see oli ta ema lugu temast või ta isa lugu temast,
kuid siis mõistabs sedagi, et tegelikult ta ei ole selline,
vaid ta on siiski väärtuslik ja tore inimene.
Ja et tervenedes ja taastudes sellest kõigest
võib ta ka õppida reageerima uutel viisidel.
Nii et, selline psüühiline sünd otsekui jätkub.
Asi ei piirdu vaid sellega, mis lapsepõlves juhtus
ja mis otsekui tõmbas teatud pidurid peale,
nii et teatud arenguetapid jäid läbi tegemata,
vaid seda lugu saab jätkata.
Keegi on kord öelnud, et:
"Kunagi pole liiga hilja kogeda õnnelikku lapsepõlve."
Tähendab see seda, et sa võid kogeda korvavaid kogemusi
ning terveneda veel hiljemgi?
- Et alati on veel lootust?
Kohe kindlasti!
Kui kogu su lugu hakkab võtma terviklikku kuju
ja sa mõistad, kust sa tuled ja millisest suguvõsastki sa tuled,
siis sa hakkad nägema üht tervikpilti iseendast,
mis jah - kätkeb endas ka valu.
Kuid see pole kunagi asjata.
Tahan väga rõhutada,
et inimesed, kes on neist asjadest läbi läinud,
võtavad ellu kaasa tohutu hulga vahendeid -
suurel hulgal kogemusi, arusaamist ja empaatiat.
Ehk siis, küsimus pole vaid selles, et:
"Oli see alles üks raske teraapia teekond
või toibumise teekond!",
vaid: "Oli see alles rikastav kogemus, kus õppisin palju
ja kus näen nii iseennast kui kogu oma lugu terviklikuna."
Samas on oluline meeles pidada, et tervenemine ei tähenda seda,
et oled peale seda ainult tugev.
Kohe kindlasti mitte!
Me kõik oleme alles poolel teel.
Inimene on loodud selliselt,
et temas on ka see õrn ja haavatav pool.
Ehk siis, kui seda pole ja inimene on vaid tugev,
on temas midagi puudu.
Sest inimeseks olemise juurde kuulub ka teatud haavatavus ja õrnus,
mis liidab meid omavahel.
Mitte me tugevus pole see, mis meid liidab,
vaid just nimelt meie õrnus ja haavatavus.
Need on need, mis juhivad meid lähedasele, intiimsele tasandile.
Ehk siis, nö "terveks saades" pole küsimus selles,
et sa ei tunne enam kunagi midagi.
Tunned ikka ja osa asju teeb ikka ka haiget.
Kuid sul on vahendid, mille abil nendega toime tulla.
Nii tähendab toibumine ühtpidi oma tugevuste leidmist,
kuid samas ka oma õrnema poole ja nõrkuste leidmist
ning nende aktsepteerimist.
Toibumine tähendab ühtpidi oma tugevuste leidmist,
kuid samas ka oma õrnema poole ja nõrkuste leidmist
ning nende aktsepteerimist.
Sa esindad oma teraapiaga
lahenduste ja vahendite keskset suunda,
millega käib kaasas ka positiivsete vaadete leidmine.
Jaga palun veel lõpetuseks mõni lahenduste keskne vaatenurk
meile kõigile, kes me ehk oleme oma protsessi alguses.
Ehk siis, kuidas hakata liikuma?
Lahenduste kesksus ja vahendite kesksus
on pisut kaks eriasja,
kuid tasuks ehk alustada sellega, et mõelda: "Mida head mu loos oli?"
Sest iga inimese loos on ka midagi head.
Ja kui kodus oligi raske, siis kas vanaema juures oli ehk tore?
Kas sugulaste või naabrite juures oli tore?
Kas õpetaja oli tore?
Kes olid need inimesed, kes nägid sind nö õigesti
ja kelle pilk ütles, et oled hinnatud ja armastatud;
kes toetasid sind ja uskusid sinusse.
Kogu kõik need lood kokku.
Kogu kokku ka oskused, mille omandasid.
Et siis, ära vaata vaid sellele, mis su minevikus oli halba,
aga vaata ka sellele, mis oli hea.
Mida ma sealt endale kaasa sain ja kuidas saaksin seda kasutada nii,
et võiksin liikuda edasi?
Isegi, kui teed seda väikeste sammudega.
Lahenduste kesksuse juurde kuulub vägagi see,
et muutuste poole liigutakse väikeste sammude kaupa.
Inimene muudab midagigi ja teeb teatud asju teistmoodi.
Mõtleb millestki erimoel, luues uusi mõtteviise.
Teraapia maailmas aga ka muidu kehtib üks hea mõte:
"Ükski probleem pole lahendatav samalt mõttetasandilt,
kust see on sündinud."
Ehk siis, tasub vaadata üle ka oma mõtted,
mis mõjutavad paljuski me tundeid.
Selle kõige kaudu saab hakata asju muutma,
sest aju on väga paindlik ja võtab need muutused hästi vastu.
See kõik aga aitab meil liikuda paremate ja tervemate mõtete poole,
mis ka toimivad paremini.
See tõmbab meid eemale seesmistest dialoogidest,
kus me end nüpeldame ega räägi endast hästi,
vaid kisume end koguaeg maha.
See on siis osa lahenduste keskse teraapia tuumast,
kuigi seal on veel palju muudki.
Ehk siis, alusta väikesest, leia minevikust oma jõuallikad
ja muuda midagigi oma argipäevaelus, paarisuhtes
või oma suhetes lastega.
Ja sellest siis saavad alguse ka juba suuremad muutused.
Aitäh, Elli!
Siit on hea minna järgmine kord edasi,
kus jätkame põhiasjadega, mis puudutavad me kõigi elu
ja kus eriti tuleb juttu kiindumussuhtest.
Liitu sinagi meiega selles olulises töös kasvatusteemadel.
Nagu oleme kuulnud,
siis need teemad puudutavad kogu me ühiskonda.
Võid anda omapoolse osa selliselt,
et helistad Eesti TV7 annetustelefonil 900 1777 (kõne hind 7 euri),
või teed annetuse TV7'le, leides me kontod www.tv7.ee
Aitäh olemast meiega ja näeme taas järgmisel korral!
Tõlge: Anne-Ly Raukas