Mu lapsepõlvekodus ei rõõmustatud.
Isa ei kannatanud isegi mänguga kaasas käivat kilkamist.
Ütles, et neis peitub Jumala pilkamise seeme.
Laste melu pani ta pea valutama.
Nii ütles ta sageli karmi häälega:
"Mees kasvab pigem tattninast, kui niisama lõkerdajast."
Kui mu oma lapsed väikesed olid,
olin üllatunud, kui raske mul oli taluda laste kõige süütumaidki naginaid.
Ma ei teadnud, mida teha.
Ei tahtnud lüüa rusikaga lauale nagu mu isa oli seda teinud,
kuid mu "rusikas" peitus mu hääles.
Mu abitus ja hirm väljendusid karjumises.
LAPSEVANEMAKS OLEMISE KUNST
Tere tulemast taas!
Saate eelmises osas alustasime kogu selle uue sarjaga,
rääkides pisut,
miks peaks üldse lapsevanemaks olemisest rääkima.
Mainisime põgusalt "piisavalt heaks" vanemaks olemist,
millega täna siis edasi läheme.
Mu külaliseks on pereterapeut ja asjatundja Elli Meklin
ning mina olen Elina Rautio.
Tere tulemast, Elli!
Tänan.
Mulle meeldis see mõte "piisavalt heast" vanemast.
See kannab endas mõtet, et keegi pole täiuslik,
kuid kui räägiksid nüüd palun lähemalt,
millised on "piisavalt hea" vanema omadused
ja määrajad?
Õigem oleks öelda piisavalt hea lapsevanemaks olemine.
Kui laps sünnib siia ilma,
siis kõige esimene asi on see, kas ta tunneb end turvaliselt?
Laps peab tundma, et temast hoolitakse
ja tema eest hoolitsetakse.
Et tema põhivajaduste eest kantakse hoolt,
mis kätkeb endas toitmist, puhtust, puhkamist ja oma rütmi.
Lapse eest hoolitsemine on algul väga intensiivne tegevus.
Kuid turvatunne on siiski see kõige esmane asi,
sest ilma sündinud laps oskab tunda hirmu.
Hirmu tundmine on miski, mida oskame kohe algusest peale,
nii nagu ka turvatunde mittetundmine.
Seejärel tuleb ettenägelikkus, mis on ka väga tähtis.
Laps saab tasapisi selgeks, mis nüüd järgmisena tuleb
ja see loob temas ka vägagi palju turvatunnet.
See, et on oma rutiinid
ja et argipäeva kuuluvad teatud lapsele tuttavad asjad,
mida ta oskab oodata.
Loomulikult on üllatused ka omal kohal,
kuid kindlad asjad on lapsele tähtsad.
Jätkuvus või järjepidevus on samuti lapse jaoks tähtsad,
luues samuti turvatunde.
Mis aga puutub argipäeva keskel märgatavatesse
ja olulistesse asjadesse,
siis selleks on vanema-lapse suhte väärtustamine,
millest ka eelmine kord pisut rääkisime.
See on tähtis, et lapsel oleks võimalus olla täie tervikuna olemas.
Ühes kõigi oma vajaduste- ja tunnetega
ning sellega, kuidas ta neid väljendab.
Vanem saab teda selles muidugi aidata.
Vanem peaks olema lausa uudishimulik
ja küsima, kuidas lapsel läheb?
Seda siis muidugi siis, kui laps on juba pisut suurem.
Vanem peab olema uudishimulik ja näitama üles huvi
lapse ja tema tunnete ning vajaduste suhtes.
Need kõik on omavahelise suhte puhul
ühed olulisemad asjad.
See, et ollakse piisavalt lähedal
teadmaks, kuidas lapsel läheb ja mida ta vajab.
See on vist ka nii,
et selle suhte alus rajatakse juba täitsa varases lapsepõlves,
sest kui seda hiljem teha, on see juba palju raskem.
Vastab see tõele?
No kui hakata lapse vastu huvi tundma alles murdeeas,
siis kindlasti on see raskem,
mistõttu mida varem peale hakata, seda parem.
Kuid nö parandavaid lükkeid saab õnneks alati teha.
Vanemal on sisuliselt 18 aastat,
et olla koos oma lapsega ja teda kasvatada;
et ehitada üles omavahelist suhet
ja pakkuda lapsele kõike, mida ta vajab.
Nii et, paranduslükkeid saab alati teha.
Ei ole nii, et kõik tuleb ära teha imikueast alates ja tabada alati märki.
Vanem saab korrigeerida oma tegemisi,
neid läbi vaadates ja nende suhtes avatud olles.
Oluline on see,
et vanem oleks ühenduses ka oma seesmise minaga
ja oma vajaduste ning tunnetega,
sest sel juhul on tal ka palju kergem tajuda oma lapse seesmist olemust
ja lapse vajadusi ning tundeid.
Kui vanem keskendub vaid kõigele välisele,
tundes huvi vaid oma töö ja karjääri vastu
ning väliste naudingute ja isegi uimastite vastu,
siis see juhib tähelepanu kõrvale.
Selle asemel, et keskenduda seespidiselt
nii iseendale kui lapse tunnetele ja vajadustele.
Ehk siis selles peitub kogu kasvamise tuum.
Tuleb pidada meeles tõsiasja,
et lapse aju areneb kõige enam esimese kolme eluaasta jooksul,
kuigi sealt edasi ka 20'nda eluaastani ja tegelikult läbi kogu elu.
Kuid need esimesed kolm eluaastat on kõige olulisemad.
Osa inimesi arvab,
et aju lihtsalt kasvab ja areneb oma loomulikul moel.
Ühtpidi see nii ka on,
kuid samas on aju areng väga tihedalt seotud
teda positiivselt mõjutava keskkonnaga.
Ehk siis, kõik ajudes toimuv ja sealsete seoste tekkimine
annab tasapisi aimu sellest, kuidas lapsel läheb.
Kui lapse ajju talletub palju mitteturvalisust
ja pidevat teadmatust selle ees, mis järgmisena sünnib...
Kas vanemad on jälle purjus? Siin-seal keegi karjub jälle.
Kui on palju selliseid mitteturvalisi elemente,
siis ka ajus tekkivad seosed on mitteturvalised,
mis hakkavad peegeldama lapse sisemaailma
ja selles peituvaid vastuolusid.
Teisalt jälle, kui laps kogeb rahu
ja tal on võimalus näha, tajuda ning tunda kõiki oma tundeid,
siis see loob ka turvatunde,
mis omakorda hakkab mõjutama lapse sisemaailma ja tema ajurakke.
Ja seda on oluline teada.
Mõni vanem ei tule selle pealegi,
et kui ta vaatab oma lapsele otse silma sisse,
siis ta mõjutab sellega lapse aju.
Kui ma hoolin oma lapsest, vaatan talle silma,
puudutan teda ja hoian teda süles,
siis lapse aju areneb selliselt, et ta omandab õppimisvõime.
Ehk siis, kui tahad panustada lapse õppimisvõimesse,
siis ole koos temaga.
Veeda aega lapsega, vestle temaga.
Vaata teda armastava ja vastuvõtliku pilguga.
See kõik on lapse jaoks kui aju toidus.
Paljud aga isegi ei tea,
kui oluline see kõik lapse aju arengu seisukohalt on.
Aju areng on seotud positiivse suhtlemisega.
Kui vaatad oma lapsele otse silma, mõjutad seeläbi ka tema aju.
Rääkisime möödunud kord ka sellest,
et perekond on Jumala plaan ja Tema poolt loodud
ja et meid on loodud elama suhete jaoks.
Ehk siis, on hämmastav,
kui palju me elu kõige olulisem suhe - suhe vanematega,
meid mõjutab.
Ehk siis tegu on tõeliselt suure asjaga.
Vanemaks olemist nähakse sageli ka erinevate rollide kaudu,
mistõttu räägi palun pisut vanemate rollikaardist.
Milliseid erinevaid rolle üks vanem peaks täitma?
Rollikaart näitab selgelt ära,
millistele valdkondadele peaks vanemana tähelepanu pöörama
Kõige esimesena on vanem hooldaja ehk hoolekandja.
See puudutab siis kõike seda, kas lapsel on süüa, kodu,
puhtust ja soojust.
Kõik sellised lood.
Hooldaja tähendabki seda, et ta võtab hoolt lapse eest.
Teiseks on armastus,
millest ka möödunud kord palju rääkisime.
Lapse kinnitamine stiilis: "Sa oled imeline!", "Armastan sind."
Ka puudutamine, sülle võtmine ja lohutamine
väljendavad seda armastust.
Seejärel piiride seadmise teema, millest ka juba rääkisime.
Vanema ülesanne on seada lapsele ka piire.
Seda algul välispidiselt,
sest lapsel endal puudub veel iseseisev asjade reguleerimise võime.
Kuid kui vanem seab lapsele piire,
õpib laps ajapikku ka ise endale piire seadma.
Elu ohjes hoidmise mõttes mängivad piirid väga olulist rolli.
Seejärel inimsuhted.
Vanem õpetab ja juhatab last inimsuhete maailmas,
omades head suhet nii lapsega,
kui ka oma kaaslase- ja kogu perega.
Kõik need suhted mängivad olulist rolli
ja nende käigus õpitakse inimsuhete kunsti.
Nende käigus õpitakse nii vestlema kui kuulama,
olema kohal,
õpitakse andeks paluma ja andeks andma
ja kõike muud inimsuhetega seonduvat.
Vanemal on selles kõiges kui teenäitaja ja ka eeskuju roll.
Pereteraapias on huvitav näha,
kuidas teatud mallid tõusevad sageli esile
peegeldades seda, millised suhted kodus valitsevad
ja samas ka, kui katki inimesed on.
Need kanduvad üle ka teistesse inimsuhetesse? - Jaa.
Need kanduvad hiljem üle oma paarisuhtesse
ja oma vanemaks olemisse
ja ka oma teistesse suhtlemistesse.
Julgen lausa öelda, et kõik vaimse tervisega seotud lood,
mis sageli avalduvad väga valulikult vanemaks olemises,
avalduvad pea alati ka kõigis teistes suhtlemistes.
See on alati üks valdkond, mida vaatleme,
kui on tegu masenduse, rõhumise, hirmude või millega iganes.
Nii et sotsiaalsed suhted on üks asi, mida me vaatame
ja kõik need mõjutused pärinevad tõesti ka lapsepõlvest.
Vanem on ka elukunsti ehk oskuste õpetaja,
kes õpetab erinevaid asju, kuidas eluga toime tulla
ja oskusi, kuidas hakkama saada.
See on ka vanema roll õpetada.
Vahel täiesti märkamatult
ja vahel neist asjadest ka teadlikult rääkides.
Laps jälgib, kuidas ta vanemad elavad,
võttes sellest eeskuju
ning teine osa ongi siis läbi vestluste ja rääkimise.
Vanemal oleks hea jätta meelde üks kolmnurk,
kus kolmnurga aluseks on suhe.
Seejärel tuleb eeskuju
ja alles siis õpetussõnad.
Sageli arvatakse,
et kui ma ikka lapsele kõigest korralikult räägin,
siis küll see talle ka kohale jõuab!
Või kui ma ikka kehtestan teatud reeglid, siis see viib meid edasi
Kuid see ei käi nii!
Laps võtab omaks kõik juhised, õpetuse, reeglid ja elulised oskused
eelkõige ikka hea suhte ja eeskuju kaudu.
Nii jääb otsesel õpetusele kõige vähem ruumi
ja see toimib kui kaasnähtusena.
Mulle meenus veel teine sagedasti kasutatav kolmnurk -
Maslowi püramiid.
Selle alustalaks on lapse füüsilised ja füsioloogilised vajadused,
seejärel vajadus armastuse ja turvatunde järele jne.
Ehk siis, vanema ülesanne on vastata lapse vajadustele?
Kas võib nii öelda?
Võib küll.
Sest vanem on nii või teisiti see,
kes kannab hoolt lapse esmaste vajaduste eest.
Teine asi, mida ka juba mainisid...
Tunded on me jaoks nii ülimalt olulised.
See, millisena elu meile "maitseb" ja tundub",
määrab ära selle, kuidas me üldse jaksame elu elada.
Kuid tunnete haldamine on samuti üks vanemaks olemise tuumadest.
Kui last valdavad võimsad tunded,
siis ta ise pole veel võimeline neid valitsema ja haldama
ja see põhjustabki ühe korraliku nutu- või kisamishoo.
See on kui üks võimas plahvatus ja seda ka ajus,
mis viib lapse otsekui stressi olukorda.
Seda ka selliselt, et laps jääb kui bioloogia küüsi.
See on ka põhjus,
miks mõistlik jutt ei aita keset suurt nutu- või jonnihoogu.
Seal on just tarvis vanema ligiolu ja rahulikku rääkimist.
Vahel piisab vaid lapse paitamisest ja süles hoidmisest,
kuniks kõik see möödub.
Ja kui see kõik on möödas, siis saab ka neist asjadest rääkida.
Kui aga laps ei oska veel iseendaga toime tulla
või talle õpetatakse seda liiga vara,
siis ta jääb vaid iseendast sõltuvaks,
millest räägime lähemalt eelolevates saateosades.
Kuid see on tõeliselt halb,
sest laps peab saama kogeda sõltumist kellestki teisest,
et kasvada seespidi terveks inimeseks.
Nii on kõik tunnetega seonduv tõeliselt oluline.
Kui laps õpib vanema abil oma tundeid haldama
ja ka ära tundma.
Kui vanem ütleb: "Sa oled praegu päris pahane",
siis vanem annab lapse tunnetele nime.
- Otsekui peegeldades neid. Just nimelt.
Ja ka see, et laps saab kogeda kõiki tundeid.
Teraapias kuuleb näiteks:
"Meie peres ei tohtinud viha tunda ega seda välja näidata,
sest muidu sain karistada."
Või laps eraldati ja ta jäi üksi.
Või võib ka nii olla,
et positiivseid tundeid ei tohtinud välja näidata.
Kuid lähedus tähendab seda, et kõik on ehe ja nähtav.
Ligiolu tähendab seda, et midagi ei pea varajama.
Ei ole nii, et ei tohi välja näidata, tunda ega kogeda.
Kõike peab saama välja näidata, tunda ja kogeda,
sest selle kaudu õpib laps ka oma tundeid haldama.
Ta õpib kuulama iseennast,
mis on me jaoks elus äärmiselt oluline oskus.
Siit tuli nüüd ridade vahelt välja ka teatud ohutegurid
heaks vanemaks olemisele.
Need võivad tulla kas vanema enda ajaloost,
või ka meid ümbritsevast.
Millised on need kõige suuremad ohutegurid,
mida näiteks oma terapeudi töös näed?
Mis on need viljad?
Neid ohutegureid on palju.
Sellised suured asjad nagu alkoholism, sõltuvused,
vägivald - vaimne või füüsiline.
Need on need kõige suuremad asjad.
Kuid ka vanemate vaimse tervise probleemid.
Samas vaimse tervise häired ei tähenda veel seda,
et inimene ei võiks olla hea lapsevanem,
kui ta vaimsete probleemidega tegeletakse.
Need kõik on kõige enam esinevad asjad.
Samas on ka huvitav,
et me kanname endaga alati kaasas oma sugupuu ajalugu
ja kõike sealt lähtuvat.
Nii töötame me teraapias ka kogu sugupuu läbi -
vähemalt kolme põlvkonna jagu tagasi mille infost juba piisab.
Vaatame, millised suhted seal valitsesid?
Millised olid vanemate omavahelised suhted,
vanemate-laste ja õdede-vendade vahelised suhted.
Milline oli kodune õhkkond
ja kuidas see mõjutas omavahelist suhtlemist?
Ehk siis, vanem toob endaga kaasa teatud asju.
Kui see pärand on negatiivne
ja on seda olnud mitme sugupõlve vältel,
siis loomulikult ähvardab see ka lapse arengut ja pere heaolu.
Kõik see, mida me endas kanname - kuidas me end tunneme
ja milline on me tunnete ning südame olukord,
siis see kõik on küll nähtamatu, kuid avaldub alati nähtaval moel.
Nii nagu ka vaimses mõttes - nähtamatu toob esile nähtava,
nii on ka me peredes.
Kõik me sees olev tuleb alati välja.
Ei saa arvata, et kui tunnen end halvasti,
et see ei paista siis välja.
Paistab küll.
Ja kui nüüd vanemal on olnud raske lapsepõlv
ja ta on end kui lõiganud läbi oma sisemaailmast,
omamata kontakti oma tunnete või vajadustega,
siis ta elabki vaid kui välist elu.
Ja siis ongi vaid oluline see, milline maja või auto meil on
ja mida inimesed meist arvavad.
Rõhutakse kõigele välisele.
Kuid samas ei mõelda sellele, kuidas meil endil läheb
ja millised me suhted on?
Kas võib ka olla nii, et enne, kui me pole veel vanemad,
me olemegi võimelised elama sellist "välist" elu
ja sulgema kõik oma valud endasse.
Kuid lapsevanemaks saamine
toob ka esile me endi lapsepõlve valud.
Just nii.
Lähedased inimsuhted on need, mis toovad meis selle valu esile.
Ja esimene lähisuhe veel enne lapsevanemaks saamist
on ju paarisuhe.
See on koht,
kust sageli teatud mudelid, kombed ja valud esile tõusevad.
Ja kui siis lapsed sünnivad, võib esile tulla selliseid asju,
mis paneb inimesi teraapiasse tulema.
Just seetõttu, et ollakse üllatunud, mida kõike ka endas esile ei tõuse!
"Kuidas ma ei suudagi taluda seda lähedust?"
"Kuidas ma saan midagi sellist oma lapse suhtes tunda?"
"Miks ma nii isekas olen
ja nii närvi lähen, kui laps minust nii palju sõltub?"
Vanem hakkab juba otsekui põgenema lapse eest,
tulemata toime lapse lähedusega.
Või siis üllatub oma reaktsioonide üle,
kus lapse lalin, kila või lärm võivad tuua esile tohutu reaktsiooni.
Või siis tahab vanem kangesti kõike kontrollida.
Ehk siis, lapse vajadused
panevad mõtlema oma reaktsioonide peale.
See on see sama nagu algusklipis nähtud ema mõtted,
kes pani imeks oma raevukat reaktsiooni
laste kila ja melu peale.
Ja see on ka hea näide sellest,
kuidas lapsepõlvest kanduvad teatud mudelid edasi,
kuidas ühes või teises olukorras käituda.
Milliseid mudeleid sa soomlaste puhul näed,
mida me kohe eriliselt edasi kanname.
See on hea küsimus, sest olen sellele palju mõelnud
ja ka näen ju seda palju oma töös.
Kui mõelda sellele,
et sõda on meist ikka väga lähedalt üle käinud,
mis on tegelikult tohutu trauma.
See kestis mitmeid aastaid.
Mu enda isa oli sõjas 3 aastat ja sellest polegi nii palju möödas.
Küsimus on selles, mis siis sai,
kui need traumeeritud isad sõjatandrilt naasesid?
Paljud neist polnud enam võimelised olema lapsevanemaks.
Esile tõusid joomine ja vägivald ning agressioon.
Või siis endasse tõmbumine, vaikimine ja viha.
Palju tundeid, millega ei osatud midagi peale hakata.
Ma küsisin omaenda isa käest, kui ta veel elas,
et kuidas nende eest hoolt kanti, kui nad rindelt tagasi tulid?
Seisid nad ju seal surmaga silmitsi
ja mu oma isagi nägi oma venna hukkumist pealt.
Ehk siis väga karm värk.
Isa ütles, et hingehaavade eest kanti üsna vähe hoolt,
kuna füüsilisi sõjahaavu oli nii palju, et kogu mahv läks nende peale.
Lisaks sellele, et algas taas tohutu üles ehitamise
ja võlgade tagasi maksmise aeg,
millest sündiski see meeletult tööd rügav põlvkond,
kuhu ma isegi kuulun.
Tööd oli enam kui kuhjaga, et saada leib lauale ja võlad makstud
ning Soome uuesti üles ehitatud.
Kogu selles loos on ka häid asju,
kuigi ka neid sugupõlvedest pärit sidumisi ja asju.
Kuid siis ka seda, et tunnete jaoks pole aega.
Kellel siis nüüd oli aega mõelda, mida laps mõtleb või tunneb?
Taoliste asjade peale tookord veel ei mõeldud
ja see on karm.
Kuid olukord otsekui nõudis tunnete kõrvale jätmist.
Ja ka psühholoogiline teadlikkus oli tol ajal väiksem. - Kindlasti.
Või siis pean pigem silmas seda järeltööd
ja arusaamist, et traumajärgselt on tarvis teha järeltööd.
Just nii.
Sellest kõigest aga võivadki tulla selline külm olek ja hakkama saamine
või teiselt poolt ka ebapiisavuse tunne, kui ei saa hakkama.
Soomes on väga tugevalt juurdunud arusaam,
et laps peab ikka ise hakkama saama
ja me otsekui imetleme seda ise hakkama saavat last.
Seda, kui ta saab ise oma toidu soojendatud
või peseb omaenda riideid.
Kuid see pole lapsele hea.
Lapsel peab heas mõttes olema võimalus
olla oma vanematest sõltuv.
Isegi, et see kätkeb endas ka ise hakkama saamist.
Kuid liigne hakkama saamine väljendub samas selliselt,
et muretu lapsepõlv jääb olemata.
Ja kui siis peret tabab mõni kriis...
Üks hea rusikareegel, mida meeles pidada, on see,
et vanem muutub kriisi keskel lapseks ja laps vanemaks.
Rollid saavad otsekui vahetatud ja Soomeski on seda palju näha.
Meil on selliseid tohutut vastutust kandvaid lapsi,
kes on nö need hakkama saajad.
Kuid neil puudub igasugune kontakt omaenda tunnete- ja vajadustega,
mida on teraapia käigus võimalik hakata otsima.
Me räägime seal lapsest,
kes väliselt jätab tohutu täiskasvanu mulje,
kes kontrollib kõike ja vastutab kõige eest,
hoolides kõigist,
kuid samas ennast väsitades ja kurnates.
Kõige selle keskel jäävad aga oma vajadused märkamata,
mida siis teraapias üritame üles leida.
Seda on väga palju näha.
Samas ei saa inimesed rääkida.
Olen äärmiselt üllatunud sellest,
kuidas me inimesed ei räägi ega tegele erinevate teemadega.
Veel vähem räägitakse rasketest asjadest.
Kuid see ei jäta lapsele mingeid töövahendeid ja ta arvabki,
et kõik rasked asjad tulebki vaiba alla pühkida.
Kuid kõik need asjad hakkavad siis ta sees kuhjuma.
Meil rakendatakse ka nö tummfilmi.
Naljatamisi öeldakse, et isal on keele vähk,
sest ta ei räägi midagi
ja kui pahandatakse, siis tehakse tummfilmi.
Lisaks veel üksildus.
Ma ei tea nüüd,
kui palju selle juured me ajalukku ulatuvad
ja kui palju see on mõjutatud tänasest päevast.
Uuringud on näidanud, et lapsed jäävad liiga üksi.
See on üks pitser me Soome ühiskonna peal
ja seda suuremal määral kui kusagil kesk-Euroopas,
kus ollakse rohkem koos ja süüakse üheskoos
ning veedetakse pere ringis aega.
Aga meil valitseb selline
naeratus näol hakkama saamise mentaliteet.
Keegi ütles kord naljatamisi,
et soomlased on ju kõige õnnelikum rahvas.
Majanduslikult, hariduse poolest, tervishoiu ja palju muu poolest.
Kuid miks on siis me tänavatel nii palju õnnetu olemisega inimesi?
Me ei naerata, me ei julge luua kontakti.
Loomulikult on sellega seotud ka me rahvuslik omapära
ja ma ei ütlegi, et peaksime olema nagu itaallased.
Kuid sellest hoolimata peaks armastama
ja omama võimalust olla ära kuulatud.
Suhelda ja luua suhteid.
See on eelkõige just lapse jaoks oluline,
et kasvada hästi.
Kui aga neid asju ei teadvustata,
siis see need kanduvadki ühest põlvest teise edasi.
Just nii.
Samas on nii tore, et võin igale oma kliendile öelda,
et sul on meelevald lõigata läbi need mineviku lood.
"On tore, et oled siin ja tahad nende teemadega tegeleda,
et olla siis see inimene,
kellel on võti avada need sugupõlvede sasipuntrad
ja muuta kogu suunda.
Sa oled kui see vahelüli, kes muudab suuna paremuse poole
ja kelle lapsed ning lapselapsed võivad kogeda paremat lapsepõlve."
See on oluline näha end kui võtmetegijana,
sest see ka motiveerib tooma esile seda muutust.
Sina oled see, kes võib keerata võtit
ja muuta sugupõlvede edasist suunda paremuse poole.
Räägime neist teemadest järgmine kord veel lähemalt.
Oleme käsitlenud täna üsnagi sügavat teemat.
Kui kõige räägitu vallas esineb probleeme,
võib muidugi olla ka põhjust minna teraapiasse.
Kuid on sul ka mingeid praktilisi näpunäiteid,
kuidas vanem võiks hoolitseda omaenda heaolu eest?
Kui korra veel teraapiast rääkida,
siis tänapäeval on juba oluliselt lihtsam abi leida
ja see pole häbiasi käia teraapias.
Küsimus pole selles, et inimene on nüüd nii haige
ja peab seetõttu teraapias käima.
Üks põhjus selleks võib lihtsalt olla abivahendite leidmine.
Kuid mis puutub sellesse, kuidas vanem võiks
iseenda seesmise heaolu eest hoolt kanda,
siis üks hea asi oleks see,
kui vanem võtaks iga päev kasvõi 10 minutitki,
et istuda omaette rahus, hingata sügavalt sisse,
kuulata oma sisemust
ja võib-olla mõelda mõne piiblisalmi peale
või palvetada.
Kuid et tal oleks see aeg,
kus ta lülib end hetkeks kõigest muust välja.
Heidaks hetkeks kõrvale kõik muu, mis muidu stressi tekitaks.
Iga päev endale 10 minutit.
Teine oluline asi on aga kanda hoolt ka oma füüsilise seisundi eest
ehk siis liigutada end ükskõik, millisel sulle meeldival moel.
Sest hea füüsiline vorm aitab samuti
lapsevanemaks olemisega toime tulla.
Vahel isegi neis kõige raskemates olukordades.
Aitäh!
Nii et, nüüd liikuma, lõõgastuma ja rahulikult võtma!
Aitäh, Elli, tänaste mõtete eest, millega järgmine kord jätkame.
Aitäh ka kõigile vaatajatele.
Sul on võimalus anda oma panus nende saadete tegemisse,
mistõttu võid helistada TV7 annetustelefonil Eestis 900 1777
Kõne hind on 7 eurot.
Kuid sa võid teha ka annetuse pangaülekande kaudu,
leides me andmed www.tv7.ee
Aitäh su toe ja kaasas olemise eest!
Kõike head!
Tõlge: Anne-Ly Raukas