o
Tämä on aidoilla tapahtumapaikoilla kuvattu tositarina Jim Hannasta.
Olen usein miettinyt, mikä on elämäni tarkoitus -
ja miksi siitä tuli tällaista.
Johtuuko se sattumasta?
Määritteleekö hyvä tai huono onni uskoani?
Onko minut ennaltamäärätty tekemään asioita tai tulemaan joksikin?
Ovatko elämäni asiat suuremman voiman kädessä?
Etsin vastauksia näihin kysymyksiin.
Elämääni on kuulunut alkoholi- ja huumeriippuvuuden, -
itsemurha-ajatusten, epätoivon ja kuoleman voittaminen.
Kaikkea todennäköisyyttä vastaan selvisin kohtalonoikun ansiosta.
Olen Jim Hanna, ja tämä on minun elämäntarinani.
ERÄÄN MIEHEN MATKA
Synnyin Pyhän Patrickin päivänä 17. maaliskuuta 1947.
Syntymäni jälkeen äitini alkoi heti odottaa veljeäni Johnia.
Pian sen jälkeen isä jätti meidät.
En ole koskaan tavannut biologista isääni.
Muutimme äidin kanssa maataloon Minnesotan Sandstoneen.
Isovanhempani kasvattivat meidät.
Pappani ja minun välille kehittyi läheinen suhde.
Meillä oli sydämen yhteyttä.
Hän sanoi minulle usein kyyneleet silmissä: -
"Jimmy, jos voisin antaa elämäni puolestasi," -
"en epäröisi hetkeäkään."
Sanat merkitsivät minulle paljon.
Äiti meni uudelleen naimisiin 1951.
Hän ilmoitti, että muutamme Wisconsinin Superioriin.
Pakkasimme tavaramme autoon.
Pieninä poikina ymmärsimme vain, -
että meidät erotettiin ihmisistä, jotka rakastivat meitä paljon.
Emme tienneet muusta sen paikan ulkopuolella.
Se oli vaikea päivä. En unohda sitä koskaan.
Pian saimme kutsun isäpuoleni sukukokoukseen.
Odotimme sitä innoissamme.
Valokuvaaja kokosi kaikki yhteiseen kuvaan.
Silloin valokuva oli iso juttu.
Seisoin veljeni kanssa puvut ja solmiot yllä eturivissä.
Juuri ennen kuvan ottamista kuvaaja tuli meidän luoksemme.
Hän vei meidät sivuun ja sanoi: -
"Te ette kuulu tähän kuvaan. Ette ole perhettä."
"Sukunimenne on Hanna. Ette kuulu tähän kuvaan."
Kasvoin aikuiseksi tuntematta isääni.
Tunsin, etten kuulunut perheeseen.
Vaikka isäpuoleni ja äitini rakastivat minua paljon -
ja huolehtivat minusta kaikin tavoin, -
kannoin sisälläni kipua ja hylkäämistä.
Se ajoi minut alkoholismiin, epätoivoon -
ja piittaamattomuuteen.
Juoksin baarista toiseen.
Jouduin viinanhuuruisiin kolareihin.
Näytti siltä kuin olisin päättänyt tuhota itseni.
Oli 30. lokakuuta 1973. Olin rautatyöläinen.
Olimme juuri lopettaneet työt. Oli tiistai-ilta, halloween-aatto.
Olin matkalla kotiin. Illalla oli tiedossa juhlat.
Halusin baariin ryyppäämään.
Siihen aikaan elämäni pyöri juomisen ympärillä.
Tein asioita, joita pappani ei olisi arvostanut.
Tiellä oli kolme autoa odottamassa lähestyvää junaa.
Olin usein ajanut junan kanssa kilpaa tässä samassa risteyksessä.
Päätin yrittää ehtiä kiskojen yli ennen junaa.
Ohitin autot.
Ajoin papan 1954-vuosimallin Fordilla 130 km:n tuntinopeutta.
Veturi törmäsi autoni kylkeen.
Autoni raahautui raiteita pitkin 275 metriä ja repeytyi kahtia.
Takakontissani oli 19 litraa polttoainetta.
Se syttyi räjähtäen ja sytytti koko auton palamaan.
Oli linnustuskausi. Takapenkillä oli kaksi patruunalaatikkoa.
Ne alkoivat räjähdellä.
Auto oli liekeissä. Haulikon patruunat räjähtelivät.
Auton ympärille alkoi kerääntyä ihmisiä. Olin tajuttomana autossa.
Ihmiset eivät uskaltaneet tulla palavan auton lähelle.
Minulle on kerrottu, että läheisestä baarista tuli mies.
Hän käveli autolle liekeistä ja räjähdyksistä välittämättä.
Hän veti minut autosta.
Kolmen päivän kuluttua heräsin läheisessä sairaalassa.
Vuoteeni vierellä seisoi lääkäri.
Hän sanoi, että oli tapahtunut erikoinen yhteensattuma.
Pappa oli kuollut onnettomuus- iltana sydänkohtaukseen.
Sanat murskasivat sydämeni.
Pappa oli sanonut: "Jimmy," -
"antaisin vaikka oman henkeni sinun puolestasi."
Pappa oli kuollut.
Jostakin järjettömästä syystä minä olin elossa.
Siitä päivästä lähtien aloin juoda elääkseni -
ja elää juodakseni.
Halusin hukuttaa surun, kivun, -
häpeän ja syyllisyyden.
Tunsin tappaneeni pappani.
Kun ryyppäsin Superiorissa 20 vuotta sitten, -
kaupungissa oli 103 baaria ja 36 000 asukasta.
Asuin tuon baarin takana. Joskus tuntui, että asuin baarissa.
Join joka päivä, oli pyhä tai arki. Vieläpä kehuskelin sillä.
Kirjoitin runon, joka kuvaa hyvin juomista ja elämäntapaani.
Runon nimi on "Taas pyhäpäivä".
Pojat olivat saapuneet kantakapakkaan
He pitivät sitä kotinaan
He olivat vallanneet baarijakkarat
Se oli totista leikkiä, ja he pelasivat tosissaan
Jokainen tarjosi vuorollaan kierroksen
Nauroimme kurjuudellemme, koska vain akat itkivät
Autonavaimet, kolikot ja sytkäri -
pitävät paikkaa baaritiskillä huussikäynnin aikana
Juttu pyöri ryyppäämisen ympärillä
Mitä enemmän nauroi, sitä enemmän maksoi ja sitä vähemmän ajatteli
Vaikka ystävä ei pystynyt kävelemään eikä näkemään
Häntä paiskattiin selkään koska hän oli hyvä tyyppi
Haparoivat kädet hamuilivat cocktailtikkuja ja savukkeita
Jukeboksista valittiin kappale, vaikkei kukaan kuullut sanoja
Ryyppy toisensa jälkeen sulkemisaikaan asti
Olisi ollut rikos lähteä tai sammua
Valomerkin aikaan
Siellä me olimme kaikki, pojat, jotka olivat saapuneet baariin
Sellaista oli elämäni.
Pyhäpäivisin ja viikonloppuisin meidät löysi tällaisista baareista.
Ainoa kerta, kun minulla kävi hyvä tuuri, oli se, -
että tapasin kauniin naisen nimeltään Vicki Rachel Timms.
17. tammikuuta 1975 -
menimme naimisiin tässä kirkossa.
Kaksi vuotta myöhemmin, 11. toukokuuta 1977 -
syntyi ensimmäinen lapsemme, Jamie Russell Hanna.
Pian vaimoni alkoi odottaa tytärtämme Jessicaa.
Voisi ajatella, että siinä oli nuorella miehellä syytä elää -
ja muuttaa tapojaan.
Olihan minulla kaunis vaimo ja poika.
Vaimoni odotti seuraavaa lastamme.
Itsetuhoisuus ja juominen muuttuivat yhä pahemmiksi.
Eräänä aamuna, 1. tammikuuta löysin lapun keittiön pöydältä.
Siinä luki: "Jim, otan poikasi ja lähden."
"En voi enää elää näin."
"En halua enää ikinä nähdä sinua."
Minun piti tehdä valinta.
En tiennyt, mitä tekisin.
Sinä aamuna ajoin tähän baariin.
Siihen aikaan sen nimi oli The Villa Bar.
Kello oli 9 aamulla.
Menin sisään ja tilasin juotavaa.
Baarimikko asetti juomani tiskille eteeni.
Ajattelin: "Voit juoda elämäsi unohduksiin" -
"ja tappaa itsesi sillä tavalla."
"Tai sitten voit työntää lasin syrjään ja lopettaa juomisen."
Päätin olla juomatta.
Työnsin lasin syrjään ja menin kotiin.
Talo oli tyhjä. Olin surullinen ja masentunut. Minuun sattui.
Laitoin kantrimusiikkia soimaan.
Otin asekaapistani revolverin.
En tiennyt, oliko elämä enää elämisen arvoista.
Ajattelin itsemurhaa.
Muistin työkaverini Burlington Northern Railroad -yhtiöstä.
Dave sanoi minulle kerran: -
"Jos joskus olet väsynyt elämääsi, soita minulle."
Katselin kädessäni olevaa revolveria ja ajattelin: -
"Olen väsynyt elämääni. Soitan Davelle."
Tartuin puhelimeen ja valitsin numeron.
Linja oli tietenkin varattu.
Lempinimeni oli "Kovan onnen Hanna".
Kun olin epätoivoinen ja tarvitsin apua, -
tietenkin ystäväni linja oli varattu.
Käännyin ja kävelin takaisin sohvalle aseeni luo.
Ajattelin: "Tämä on kyllä tärkeä päätös. Yritän uudelleen."
Valitsin Daven numeron uudelleen.
Hän vastasi: "Hei, Jim! Miten menee?"
Sanoin: "Tarvitsen apua. Olen lopun väsynyt elämääni."
Hän lupasi tulla luokseni heti.
Dave ei ollut siihen aikaan uskossa, -
mutta hän vei minut AA-kerhoon.
Aloin vähitellen raitistua. Elämäni alkoi muuttua.
Vuoden sisällä sain perheeni takaisin.
Kun olin ollut vuoden raittiina, -
katselin eräänä sunnuntai- aamuna keittiön ikkunasta.
Vaimoni paistoi pekonia ja munia.
Aloin itkeä. En ollut itkenyt pitkään aikaan.
Vaimoni ihmetteli, miksi oikein itkin.
Vastasin: "Itken, koska haluan elää."
"Maailma on kaunis, ja minä haluan elää."
Olin kadottanut elämänhaluni ja toivoni.
Elämä ei ollut merkinnyt minulle mitään kymmeneen vuoteen.
Nyt halusin yhtäkkiä elää.
Kun sillä hetkellä halusin niin epätoivoisesti elää, -
kuulin päässäni piinaavan äänen, joka sanoi: -
"En tule elämään 33-vuotiaaksi."
Olihan nimenikin Kovan onnen Hanna.
Elämä oli aina kohdellut minua kaltoin.
Kun nyt halusin elää, miksi minulle suotaisiin se?
Ajatus piinasi minua seuraavan kolmen vuoden ajan.
17. helmikuuta 1980 olin yötä asuntovaunussa -
veljeni mailla.
Veli ei ollut kotona sinä iltana.
Kello oli 11 illalla. Pakkasta oli yli 30 astetta.
Olin töissä rautateillä.
Minulla oli vapaailta.
Olin masentunut ja hyvin yksinäinen.
Kuulin taas sen piinaavan äänen.
Nyt tiedän, että se kuului paholaiselle.
Silloin en sitä tiennyt.
Ääni sanoi: "Tuhoan sinut tänä iltana."
"Tänä yönä sinä kuolet."
Olin täynnä pelkoa ja ahdistunut.
En edes osaa sanoin kuvailla sitä kauhua.
Tämä maalaispoika polvistui asuntovaunussa.
Katsoin ylös ja sanoin: -
"Jumala, jos olet todellinen, puhu minulle."
"Jumala, auta minua."
Kun nousin ylös, kuulin päässäni pienen hiljaisen äänen.
Monet pitävät sitä omantunnon äänenä.
Raamatussa sitä sanotaan Jumalan ääneksi.
Se sanoi: "Jim, kävele pellon poikki metsään."
"Joku odottaa sinua siellä."
Mitä järkeä siinä oli? Kello oli 11 illalla.
Siellä ei ollut mitään, -
mutta ääni kehotti kävelemään sinne yli 30 asteen pakkasessa.
Ääni oli niin vakuuttava, -
että aloin pukea ylle toppatakkia.
Kävelin pellon poikki. Tunsin itseni hölmöksi.
Tiesin, että metsässä oli sähkötön ja vedetön mökki.
En uskonut, että siellä asuisi joku talvipakkasella.
Vaikka siellä olisikin joku, he olisivat ventovieraita.
Mitä he sanoisivat, kun ilmestyisin heidän ovelleen?
Kun saavuin ajotielle, joka on tuolla metsän rajassa, -
näin ikkunassa pienen kaasuvalon ja kaksi ihmistä.
He katselivat ulos ihan kuin he olisivat odottaneet jotakuta.
Koputin ovelle kyyneleet silmissä.
Tapasin nämä kaksi minulle vierasta ihmistä.
He kutsuivat minut sisään.
Istuimme pienen pöydän ääressä hellan vieressä.
Kerroin heille peloista, ahdistuksesta -
ja kaikesta siitä henkisestä tuskasta, josta kärsin.
Sanoin: "En tiedä, mikä tai kuka toi minut tänne tänään."
"Voitte soittaa poliisit, hoitajat tai ambulanssin."
"Tiedän vain, ettei tämä kipu voi enää jatkua."
"En tiedä, kuka minut toi tänne."
Nainen nousi, hymyili miehelleen ja sanoi: -
"Tiedämme, kuka sinut toi tänne."
"Jeesus Kristus toi sinut tänne tänään."
"Hän rakastaa sinua ja haluaa auttaa sinua."
"Kutsutko Hänet elämääsi?"
"Annatko Hänen olla osa elämääsi tästedes?"
Se oli iso kysymys.
Ajattelin: "Tämä on minulle tyypillistä tuuria."
"Tarvitsen apua ja törmään keskellä korpea hihhuleihin."
Nainen varmasti luki ajatukseni.
Hän katsoi minua ja kysyi: -
"Mitä sinulla on menetettävänä," -
"vaikka ottaisitkin Jumalan Pojan, Jeesuksen, Vapahtajaksesi?"
Ajattelin sitä.
Olin itsemurhan partaalla.
Elämäni oli toivotonta. Olin masentunut ja peloissani.
Käsitin sinä iltana, ettei minulla ollut mitään menetettävää.
Ei yhtikäs mitään.
Otin vastaan Kristuksen Vapahtajakseni.
Nainen kysyi: "Tiedätkö mitä juuri tapahtui?"
Vastasin, etten tiedä. En ollut uskonnollinen mies.
Tiesin Jeesuksen nimen, mutta en juuri muuta.
Kysyin, voiko Hän auttaa minua.
Nainen vastasi hymyillen: -
"Jumala haluaa sinun tietävän," -
"että tänä iltana kuolit ja synnyit uudesti."
"Sait uuden elämän, joka on täynnä Jumalan rakkautta ja siunauksia."
Hän antoi minulle kirjan, oman Raamattunsa.
Hän sanoi: "Lue tämä. Se muuttaa elämäsi."
Pian sen jälkeen minut irtisanottiin rautateiltä.
Palasin Grand Rapidsin kaupunkiin vaimoni ja lasteni luo.
Olin taas perheeni luona. Nauroimme ja leikimme. Kasvoimme yhdessä.
Minusta tuli taas lapsi.
Opin uudelleen nauramaan, leikkimään ja olemaan onnellinen -
ilman alkoholia tai muita päihteitä ja masennusta.
Elämä maistui hyvältä. Me olimme rakastava perhe.
Koimme yhdessä rauhaa, toivoa ja kiitollisuutta.
Olimme eheytyneet. Se oli uskomattoman hienoa.
Näytti kuitenkin siltä, ettei mikään hyvä kestä ikuisesti.
Onnettomuus oli iskemässä jälleen kerran.
Sunnuntai-iltana 6. toukokuuta 1990 -
Jim Hannan perhettä kohtasi uusi onnettomuus.
Olimme illalla tulossa kotiin kirkosta.
Vaimoni istui matkustajan paikalla farmarissamme.
Tyttäremme istui takapenkillä.
Hän nojasi penkkiini ja puhui minulle.
Näytin vilkkua.
Olin melkein pysähtynyt. Aioin kääntyä vasemmalle pihatiellemme.
Vilkaisin taustapeiliin.
Unohdin sokean pisteen, joka on farmareissa.
Kun käännyin, rekka törmäsi meihin 100 km:n tuntinopeudella.
Automme paiskautui ojaan.
Vaimoni oli tajuttomana.
Tytär ja minä jäimme autoon puristuksiin.
Pelastusryhmän piti irrottaa meitä autosta kauan.
Meidät vietiin sairaalaan.
Meidät lennätettiin Grand Rapidsista -
160 km:n päähän Duluthiin.
Tuo ilta muutti jälleen koko elämäni.
Sinä iltana, 6. toukokuuta 1990, menetimme tyttäremme Jessican.
Koen sydämessäni ja tiedän, -
ettei perheeni elämä ole sen jälkeen ollut samanlaista.
Meidät kuljetettiin lääkärihelikopterilla.
Minut tuotiin St. Mary's -sairaalaan.
Tyttäreni vietiin St. Luke's -sairaalaan, -
joka on erikoistunut päävammojen hoitoon.
Olin 30 päivää teho-osastolla sairaalan 7. kerroksessa.
3. tai 4. päivää onnettomuuden jälkeen perheeni teki päätöksen -
irrottaa Jessica elintoimintoja ylläpitävistä laitteista.
Hän kuoli St. Luke's -sairaalassa.
Minulle ei kerrottu sitä, -
mutta tiesin sen sydämessäni.
Minulta katosi elämänhalu.
Olin yhä tehohoidossa.
En pystynyt osallistumaan tyttäreni hautajaisiin.
Ystäväni kertoi, että ne olivat kaupungin suurimmat hautajaiset.
Muistan nukahtaneeni sinä iltana toivoen ja rukoillen, -
että minäkin saisin kuolla.
Olin ollut kaksi viikkoa teho-osastolla.
Koin, miten Jumalan läsnäolo täytti huoneeni.
Oli aamuyö kello 3.
Jeesus puhui minulle näillä sanoilla: -
"Poikani, tänä yönä sadat lapseni kantavat sinua rukouksin eteeni."
"Heidän rukoustensa ansiosta sinä paranet" -
"ja elät, jotta voit kertoa elämäntarinaasi."
Seuraavana aamuna minulta löydettiin revennyt rintatiehyt.
Minut vietiin kolmanteen isoon leikkaukseen.
Sen jälkeen aloin parantua.
Käsitin kuitenkin pian, -
että perheemme oli saanut suuren henkisen trauman.
Se oli jopa pahempi, kuin fyysiset vammamme.
Ajoin ensimmäisen kolarin humalassa.
Ymmärsin, että se oli omaa syytäni.
Nyt olimme uskovia.
Me luotimme Jumalaan.
Me uskoimme Jumalaan.
Olimme vaimoni kanssa antaneet lapsemme Jumalan haltuun.
Uskoimme koko sydämestämme, että Jumala varjelisi heitä.
Jos uskoo ja luottaa Jumalaan, eihän mitään pahaa voi sattua.
Asia ei kuitenkaan ollut niin. Jessica oli poissa.
Miten rakastava Jumala voi sallia sen?
Vuotta myöhemmin päädyin mielenterveysosastolle.
Olin sairaalan 4. kerroksessa.
Olin taas itsetuhoinen.
Olin täynnä vihaa, yksinäisyyttä, masennusta -
ja epätoivoa.
Elämä oli menettänyt merkityksensä.
Olin tullut taas siihen tilanteeseen, etten halunnut elää.
Rakkain esineeni kolarin aikaan oli Raamattu.
Raamattuni paloi tai katosi, tai se varastettiin tai hävitettiin.
Joka tapauksessa se oli poissa.
Minulla ei enää ollut sitä.
Tuntui siltä kuin lyötyä olisi lyöty.
Peruin kaikki puhetilaisuudet. En halunnut enää puhua Herrasta.
Päätin olla puhumatta Hänestä, -
jos hän kohteli lapsiaan tällä tavalla.
480 päivää myöhemmin, Labor Day -viikonloppuna, -
minulle soitettiin ja minua pyydettiin saarnaamaan -
Deer Riverin seurakuntaan 40 kilometrin päähän.
Heillä oli kiire löytää puhuja Labor Day -pyhäpäiväksi.
Sanoin päättäneeni lujasti, etten enää puhuisi Jumalasta kenellekään
Koska kunnioitin kysyjää, lupasin kuitenkin rukoilla asian puolesta.
Kello oli illalla 11.
Polvistuin jälleen keittiön lattialle.
Rukoilin Jumalaa: -
"Herra, tehdään sopimus. Jos haluat minun vielä saarnaavan," -
"Sinun on palautettava Raamattuni. En saarnaa ilman sitä."
Ajattelin mielessäni, ettei se ollut mahdollista.
Olihan kolarista kulunut jo 480 päivää.
Kun nousin ylös lattialta, kuulin kiväärin laukaisun -
talomme takana olevalta pellolta.
Vaimonikin ihmetteli sitä. Arvelin ampujaa salametsästäjäksi.
Päätin soittaa paikalle alueen metsästyksenvalvojan.
Soitin poliisipiirin päämajaan Virginiaan 160 km:n päähän.
Päivystäjä vastasi puhelimeen.
Ilmoitin ampumisesta. Esittelin itseni Jim Hannaksi.
Päivystäjä alkoi nauraa.
Hän tiedusteli nimeäni uudelleen.
Hän sanoi istuvansa poliisipiirin päämajassa.
Pari päivää sitten erästä poliisiautoa oli siivottu.
Istuimen alta oli löytynyt Raamattu, jossa oli nimi Jim Hanna.
Kirjassa ei ollut osoitetta eikä puhelinnumeroa.
Häntä oli käsketty sinetöimään Raamattu kirjekuoreen -
ja viemään se todistearkistoon.
Siellä se olisi maannut ikuisesti, -
ellen olisi sattunut soittamaan juuri silloin.
Päivystäjä kysyi, onko Raamattu minun.
Sanoin: "Kyllä se on."
Seuraavana päivänä, 480 päivää Raamattuni katoamisesta -
ylikomisario Jerome Capra ojensi minulle Raamatun.
Kahta päivää myöhemmin saarnasin Deer Riverin kirkossa -
ensi kertaa 1,5 vuoteen.
Sanoma tuli sydämestäni.
Jumala rakastaa sinua. Jumala välittää sinusta.
Jumala voi antaa takaisin asiat, jotka vihollinen on varastanut, -
tappanut tai ryöstänyt.
Kaikkein tärkeintä on se, että Jumala rakastaa sinua.
En tiedä, miksi on joskus niin vaikeaa olla vahva
En tiedä, miksi polku on niin kivikkoinen ja pitkä
Kun olen heikko
Haluan sinun näkevän
Että syvällä sisimmässäni
Minä yhä uskon
Joka päivä, Herra
Etsin kasvojasi
Joka päivä, Herra
Tarvitsen armoasi
Aion palvella Sinua
Olen päättänyt niin
Jätän taakseni kaikki kahleet
En tiedä, miksi rakastat minua
Mutta olen varma rakkaudestasi
Kuulen Sinun kuiskaavan
Olen aina kanssasi
Voin luottaa siihen
Se asia pysyy
Olet antanut minulle elämäsi
Olet kuollut puolestani
Joka päivä, Herra
Etsin kasvojasi
Joka päivä, Herra
Tarvitsen armoasi
Aion palvella Sinua
Olen päättänyt niin
Jätän taakseni kaikki kahleet
Saatat miettiä, missä Hannan perhe on nykyään?
Mietin sitä usein itsekin.
Olemme kärsineet paljon surua, menetystä, -
vaikeuksia, turhautumista ja ahdistusta suruprosessissamme.
Meistä jokainen on käsitellyt tapahtumia omalla tavallaan.
Toisinaan välimme ovat olleet tulehtuneet.
Aikanaan ajattelin, että meille sattui ironinen kohtalonoikku.
Nyt kuitenkin uskon, että Jumala hallitsee kaikkea.
Hän ratkoo Jim, Vicki ja Jamie Hannan asiat omalla tavallaan.
Ostimme hiljattain asunnon ja kauneushoitolan.
Vaimoni toimii kosmetologina. Hän tekee 40 - 60 työtunnin viikkoja.
Hän tekee hienoa työtä. Ihmiset pitävät hänestä.
Heistä on kiva keskustella hänen kanssaan, -
koska hänellä on elämänkokemusta ja -viisautta.
Veneilin poikani Jamien kanssa Mississippi-joella 3 780 km.
Jumala sitoi yhteen sydämemme.
Opimme kunnioittamaan ja rakastamaan toisiamme.
Se ei ole ainoastaan yhteisen venereissun, -
vaan kaiken yhdessä kokemamme ansiota.
Kaikki kärsimys, josta olemme selvinneet yhdessä, -
ovat tuoneet meidät yhteen erikoisella tavalla.
Se on ollut hyvä asia.
Voin nähdä Jumalan käden, -
joka hallitsee koko elämäämme ja vie meidät voittoon, -
jossa rakastamme ja kunnioitamme toinen toistamme.
Kierrän pitkin maata kertomassa elämäntarinaani.
Teen vankilatyötä.
Olen vieraillut Itascan vankilassa 3 - 4 vuotta.
Kerron vangeille elämäntarinaani.
Toivottavasti he saavat sen kautta tulevaisuudentoivoa siitä, -
että Jumala voi muuttaa asiat ja että elämällä on tarkoitus.
Elämästä tekee merkityksellisen se, että Jumala rakastaa sinua paljon.
Vaikeuksista, surusta ja tuskasta huolimatta Jumala voi muuttaa asiat
Jos rakastat ja palvelet Häntä, Hän toimii puolestasi siunaten.
Voin päättää tarinani kertomalla runon, -
jonka nimi on "Leirinuotio".
Kirjoitin sen 20 vuotta sitten. Se menee näin: -
Aurinko laski kauniina syysiltana
Tuuli keinutteli ja suuteli hiljalleen putoilevia lehtiä
Illan hämärtäessä ilma tuoksui kirpeältä ja sateelta
Se oli täynnä hiljaisuutta ja nopeasti lähestyvää yötä
Pieni nuotioni rätisi. Kuulin sen sanovan: -
Tämä on täydellisen päivän täydellinen päätös
Mietin vielä hetken
Laitoin huoleni syrjään
Nostin katseeni ylös ja aloin rukoilla
Lausuin muutaman pienen sanan
"Kiitos, Jumala," sanoin. Tiesin, että Hän kuuli sen
OHJELMA ON OMISTETTU JESSICA HANNAN MUISTOLLE -
JA KAIKILLE YSTÄVILLE, JOTKA OVAT TUKENEET MEITÄ.
KIITOS KAIKILLE, JOTKA OVAT RUKOILLEET PUOLESTAMME.
RUKOUSTENNE ANSIOSTA OLEMME ELOSSA TÄNÄÄN.
Pystytkö luottamaan siihen, että Jumala kuulee rukouksesi?
Tiedätkö, että Jumala kuulee sinua?
Sen voi varmistaa yksinkertaisella tavalla, -
ottamalla vastaan Jeesuksen elämän Herraksi ja Vapahtajaksi.
Pyydän sinua rukoilemaan tässä ja nyt -
ja ottamaan sydämeesi Jeesuksen, Jumalan elävän Pojan -
Vapahtajaksi, Herraksi, Oppaaksi ja Ystäväksi -
tästä hetkestä lähtien ikuisiksi ajoiksi.
Rukoile ja lausu perässäni nämä sanat: -
Rakas Herra, Jeesus.
Anna anteeksi kaikki syntini.
Auta minua, Herra, niin että haluan palvella Sinua, -
rakastaa Sinua ja tuntea Sinut.
Jeesus, tarvitsen apuasi.
Tarvitsen ohjaustasi.
Ole elämäni Herra.
Antaudun Sinulle.
Annan elämäni Sinulle tänään. Jeesuksen nimessä, aamen.
Jos lausuit rukouksen ensi kertaa -
tai annoit elämäsi uudelleen Hänelle, -
sinun on aloitettava tekemään paria asiaa.
Hanki itsellesi Raamattu ja etsi hyvä seurakunta.
Sieltä löydät ihmisiä, jotka tukevat sinua uskontiellä.
JIM KÄY PUHUMASSA KIRKOISSA, JUHLISSA JA KOULUISSA.
HÄNET TAVOITTAA SEURAAVASTA OSOITTEESTA: -
Lampaani kuulevat ääntäni, ja minä tunnen ne, ja ne seuraavat minua.
JEESUS SANOI: "MINÄ OLEN TIE JA TOTUUS JA ELÄMÄ."
"EI KUKAAN TULE ISÄN TYKÖ MUUTOIN KUIN MINUN KAUTTANI."
Suomennos: Marianne Tenetz