Filmen du kommer att se är Jim Hannas sanna livshistoria, -
filmad på de verkliga platserna där händelserna ägde rum.
Jag har ofta undrat vad som är meningen med mitt liv?
Jag har ofta undrat varför mitt liv blivit som det blivit?
Är det en serie sammanträffanden?
Är det min goda eller dåliga tur som bestämmer mitt öde?
Är jag förutbestämd till att bli något eller göra något -
som jag inte har någon kontroll över? Verkar krafter större än jag själv?
Styr de mitt liv?
Medan jag kämpat med dessa frågor -
har mina livserfarenheter inkluderat att komma ifrån alkoholism, droger, -
självmordstankar, förtvivlan, tragedi och död.
Genom en räcka ironiska ödesvändningar -
har jag på något mirakulöst sätt överlevt mot alla odds.
Mitt livs historia. Jim Hannas sanna livshistoria.
ÖDETS NYCK
Jag föddes den 17 mars, på Sankt Patriks dag 1947.
Snart efter att jag fötts började min mor vänta min bror John.
Kort efter det övergav vår far oss.
Jag har aldrig träffat min biologiska far.
Jag har aldrig känt honom.
Mamma tog oss till en bondgård i Sandstall, Minnesota.
Där fostrades vi av hennes föräldrar, min mormor och morfar.
Morfar och jag utvecklade ett speciellt förhållande.
Det fanns ett band mellan oss.
Ibland såg han på mig med tårar i ögonen och sa: "Jimmy, Jimmy...
Om jag kunde offra liv för dig skulle jag göra det.
Jag skulle ge mitt liv för dig."
Orden betydde mycket för mig och jag vet att morfar menade det.
1951 gifte min mor om sig. Hon sa att vi flyttar till Superior i Wisconsin.
Alla skulle in i bilen.
Vi packade ihop på några timmar och fick in allt i bilen.
Det enda min bror och jag kände var att vi fördes bort -
från de människor som älskade oss mest.
Från den enda värld och omgivning vi kände till.
Det var en svår dag. En dag i mitt liv som jag aldrig glömmer.
Lite senare inbjöds vi till vår styvfars släktfest.
Vi var glada och ivriga över det.
Fotografen ställde upp för att ta ett familjeporträtt -
och fotografering var en stor sak på den tiden.
Vi stod beredda med kavajer och slipsar med de andra barnen -
och precis innan han tog bilden kom han över till min bror och mig -
och tog oss vid handen och förde oss till sidan med följande ord: -
"Vi anser inte att ni hör hemma på den här bilden. Ni hör inte till familjen.
Ert efternamn är Hanna, ni hör inte hemma på den här bilden."
Jag växte upp utan att känna min far.
Jag växte upp utan att känna att jag hörde till familjen.
Jag kände inte att jag var del av familjen.
Trots att min styvfar och mor älskade mig mycket, mötte alla mina behov, -
så hade jag inom mig kvar all smärta och allt avvisande.
Till sist drev det mig till alkoholism, -
förtvivlan och obetänksamhet, en vild livsstil.
Jag gick från krog till krog, bilolycka till bilolycka.
Jag hade dryckeslag och verkade fast besluten att förstöra mig själv.
Det var 30 oktober 1973 -
och jag var järnarbetare, vi hade precis slutfört ett jobb.
Det var tisdag kväll, dagen före halloween.
Jag var på väg hem och såg fram emot nästa fest.
Jag skulle till en krog för att dricka mer.
Mitt liv kretsade mycket kring supande -
och festande och sådant min morfar inte haft höga tankar om.
Tre bilar stod parkerade här och väntade på ett tåg som närmade sig.
Jag hade ofta tävlat med tåget just här.
Jag beslöt mig för att igen hinna före tåget.
Jag körde förbi de tre väntande bilarna -
och när jag kom hit med ca 130 km i timmen i morfars Ford från 1954 -
så träffades jag av loket i bredsidan.
Bilen skuffades framför loket ca 250 m längs järnvägsskenorna.
Den slets itu. De 20 liter bränsle jag hade i bagageluckan -
exploderade och antände bilen. Eftersom fågeljakten pågick -
hade jag två lådor hagelpatroner i baksätet på bilen.
De började explodera.
Bilen brann och patronerna exploderade.
Det började samlas människor runt bilen, där jag låg medvetslös.
Jag satt fast. De var rädda för att närma sig bilen -
på grund av branden och patronerna som exploderade.
De sa att en man gick från krogen två kvarter härifrån -
och kom över till den brinnande bilen, trots hettan -
och de exploderande patronerna och drog ut mig ur bilen -
han räddade mitt liv.
Tre dagar senare vaknade jag på sjukhuset -
ca tre kilometer härifrån.
Läkaren stod vid ändan av min säng.
"En märklig sak har hänt, Jim ", sa han.
"Samma kväll som du krockade med tåget -
dog din morfar av en hjärtattack."
När han sa det blev jag förkrossad i mitt hjärta.
Jag mindes att min morfar sagt: -
"Jimmy, Jimmy, Jimmy... om jag kunde ge mitt liv för dig -
så skulle jag göra det." Nu var han död.
Av något märkligt skäl levde jag fortfarande.
Från och med den stunden, -
från och med den dagen, söp jag bokstavligen för att leva -
och levde för att supa. Jag söp för att dränka sorgen, -
dränka smärtan, dränka skammen och skuldkänslorna.
Jag hade dödat min morfar.
Under tiden när jag drack, för 20 år sedan, -
fanns det 103 krogar i den här staden på 36 000 invånare.
Jag bodde precis bakom den här krogen.
Jag var inte alltid säker om jag bodde bakom eller på krogen.
Varje dag kretsade kring att supa. Semestrar, helger, vardagar...
Vi skröt om det. Det här är en dikt jag skrev, som ganska bra beskriver -
vårt supande och min livsstil på den tiden.
Dikten heter "En helg som alla andra".
Männen hade samlats vid krogens disk av trä.
De kände sig som hemma, var ingenstans på väg.
De hade stakat ut sitt revir, samlat stolarna i ring.
Leken full av allvar, reglerna allting.
När det var din tur att köpa, gjorde du det utan tvekan.
Sedan skröt du om din uselhet, bara fegisar gråter.
Nycklar, slantar och tändare låg framför dig på disken, -
så ingen skulle ta din plats, när du gick till toaletten.
Samtalsämnet varje dag, handlade om att dricka.
Ju mer du skrattade, dess mer betalade du, och hann tänka mindre.
När din vän varken kunde se eller gå, -
gav du en dunk i ryggen, för ni trivdes bra tillsammans.
Mellan drinkar när du famlade, drack och blandade, -
hörde du aldrig orden som jukeboxen spelade.
Du drack, drack, drack igen, tills stängningsdags vi nått, -
för slocknade du eller gick, var det som du begått ett brott.
Så när ljusen blinkade för natt och det blev dags att gå, -
bland männen där vid disken, man fann oss alla stå.
Sådant var mitt liv. Under helger och högtider bodde vi på krogar.
Längre än så kom vi inte under dagen.
Ungefär den enda tur jag hade på den tiden -
var att jag träffade en vacker, ung kvinna som hette Vicky Rachel Tibbs.
Den 17 januari 1975 -
gifte jag mig med den vackra, unga kvinnan i den här kyrkan.
Två år senare, den 11.5.1977, -
föddes vårt första barn, Jamie Russell Hanna.
Ganska snart var min fru gravid igen, nu med vår dotter Jessica.
Man skulle tro att det får en ung man att vilja ändra på sina levnadsvanor.
Jag hade en vacker hustru, en underbar liten son.
Min hustru var gravid med följande barn.
Men mitt destruktiva beteende och supandet fortsatte och blev allt värre.
En morgon, den första januari, vaknade jag -
och hittade en lapp på köksbordet.
Det stod: "Jim, jag tar din son. Jag ger mig iväg.
Jag kan inte leva så här längre. Jag vill aldrig se dig igen."
Jag hade beslut att fatta.
Jag visste inte vad jag skulle göra.
Den morgonen lämnade jag huset och körde till den här krogen.
På den tiden hette den "Villa Bar".
Det var runt kl.8-9 på morgonen.
Jag gick in och beställde en drink.
Bartendern placerade drinken framför mig -
och jag tänkte för mig själv: endera kan jag dricka den -
och dricka allt i glömska och sannolikt dö längs vägen, -
eller skjuta ifrån dig drinken och aldrig mer dricka.
Den morgonen var jag tvungen att fatta ett beslut.
Jag valde att inte dricka. Jag sköt undan drinken och gick hem.
Jag kom hem till ett tomt hus.
Jag var ledsen, deprimerad och mycket sårad.
Jag spelade Country and Western musik.
Jag gick över till mitt vapenskåp och tog fram min revolver.
Jag var inte säker på om livet var värt att leva längre.
Jag övervägde självmord.
Så mindes jag en vän jag jobbat med längs järnvägen.
Han hade sagt att om jag någon dag finner mig vid en punkt -
där jag är trött på att vara trött på allt, ska jag ringa upp honom.
Jag såg på revolvern och tänkte att jag är trött på att vara trött på allt.
Jag ska nog ringa min vän Dave. Jag gick till telefonen och slog numret.
Vet ni vad - det var upptaget!
Mitt smeknamn var "Olycks-Hanna", så varför skulle jag vara överraskad?
Precis när jag som mest behöver hjälp och ringer upp en vän -
så är det upptaget. Jag vände tillbaka till soffan, tog min revolver -
och tänkte att det här är ett viktigt beslut.
Kanske jag borde ringa en gång till. Jag slog Daves nummer igen -
och nu svarade han: "Ja, Jim, vad är det du behöver?"
"Jag behöver hjälp", sa jag.
"Jag har nått en punkt i livet där jag är trött på att vara trött på allt."
"Jag kommer strax", sa han och la på luren.
Han var inte kristen då, men han tog mig till anonyma alkoholister, AA.
Där började jag nyktra till, mitt liv började förändras.
Inom ett år hade min fru, -
min familj, min son, återförenats med mig.
Efter ett nyktert år satt jag en söndag morgon vid köksbordet -
och såg ut genom fönstret. Min fru gjorde bacon och ägg.
Jag började gråta. Det hade jag inte gjort på mycket länge.
Min fru stod vid spisen och frågade varför jag gråter?
"Jag gråter för att jag vill leva", sa jag.
"Det är en vacker värld där ute och jag vill leva."
Jag hade mist den känslan, mist hoppet.
Livet hade inte haft något värde de senaste tio åren.
Plötsligt ville jag leva.
För att jag så desperat ville leva just då -
hörde jag en plågande röst i mitt huvud.
Den sa att innan jag blir 33 år gammal kommer jag att dö.
Jag hette ju trots allt "Olycks-Hanna", jag fick aldrig något som jag ville.
Nu när jag ville leva, varför skulle jag förunnas den förmånen?
Den rösten ansatte mig under de tre följande åren.
Det var den 17 februari 1980.
Jag bodde här i en liten husvagn på min brors mark.
Min bror var inte hemma den kvällen, jag var ensam.
Klockan var 23.00, det var -30 grader och fullmåne.
Jag jobbade natt på järnvägen, men var ledig den kvällen.
Just den kvällen var jag deprimerad och väldigt ensam.
Jag hörde en hånfull röst som jag idag känner som fiendens, djävulens, röst.
Det insåg jag inte då.
Denna röst inne i mitt huvud sa: -
"Det här är kvällen då jag förintar dig.
Det här är kvällen då du dör."
Jag var full av rädsla och ångest -
och mer rädd än jag förmår beskriva, -
böjde denna pojke från landet sina knän i husvagnen.
Jag såg uppåt och sa: "Gud, om Du är verklig, -
om Du ens är verklig, så måste Du tala till mig.
Snälla Gud, hjälp mig!"
När jag den kvällen reste mig upp -
hörde jag en stilla, liten röst i mitt huvud.
Det är en röst som många uppfattar som sitt samvete.
Men Bibeln som jag nu känner, säger att det är Guds röst. Den sa: -
"Jim, gå tvärs över det här fältet -
för jag har människor som väntar på dig i skogen."
Är det logiskt? Klockar var 23.00.
Jag var här mitt ute i ingenstans och rösten manar mig att gå över fältet -
i månskenet, i 30 minusgrader, för det finns människor som väntar på mig.
Rösten var så lugnande och övertygande -
att jag tog på mig min jacka, kläderna för kallt väder, och gick ut.
Jag kände mig mycket fånig. Jag visste att det fanns en stuga där borta.
Den hade inte rinnande vatten eller elektricitet.
Därför trodde jag inte någon kunde bo där, här uppe i Wisconsin.
Om de ändå gjorde det, skulle de vara vilt främmande för mig.
Jag hade aldrig träffat dem. Vad skulle de säga när jag kom dit?
När jag kom in på deras gård borta vid skogsbrynet -
såg jag en liten gaslampa brinna och två personer i fönstret.
De stod där och tittade ut som om de väntade på någon.
Jag knackade på med tårar i ögonen.
För första gången träffade jag dessa främlingar.
De bjöd in mig i sin lilla stuga.
Vi satte oss vid deras lilla träbord invid spisen.
Jag började berätta om mina rädslor, ångesten, -
och den smärta och de känslor jag kände just då.
Jag sa att jag inte visste vem eller vad som fört mig dit.
"Ni kan ringa polisen eller psykavdelningen, -
ambulans eller vem som helst. Jag vet bara att jag inte klarar mer smärta.
Det är nog. Jag vet inte vem som förde mig hit."
Kvinnan som satt med mig vid bordet reste sig upp -
och log mot sin man och sa: "Jim, -
vi vet vem som förde dig hit. Det var Jesus Kristus som förde dig hit ikväll.
För att Han älskar dig och Han vill hjälpa dig.
Vill du bjuda in Honom, ta emot Honom i ditt liv?
Låter du Honom ta del av ditt liv från och med nu?"
Jag kan säga att det var en stor fråga för mig.
Jag tyckte det var typiskt. Här behöver jag hjälp och så hamnar jag -
hos fanatiska kristna mitt i ingenstans.
Kvinnan måste ha läst mina tankar.
Hon såg på mig och sa: "Säg mig, Jim, -
precis vad har du att förlora -
på att du tar emot Guds Son, Jesus Kristus, som din frälsare?"
Jag tänkte på det. Jag var på gränsen till självmord.
Livet var hopplöst, jag var deprimerad, plågad och rädd.
Den kvällen insåg jag att jag inte hade någonting att förlora.
Absolut ingenting.
Jag tog emot Kristus som min frälsare.
"Jim, vet du vad som hänt ikväll?" sa hon.
"Inte egentligen, jag är inte någon religiös man", sa jag.
"Jag känner till Jesus, men det är nog allt.
Tror du verkligen Han kan hjälpa mig, efter allt jag gjort?" frågade jag.
Hon log och sa: "Tja, till exempel i kväll -
vill Gud att du ska veta att du dött och är nu pånyttfödd -
för att uppleva ett alldeles nytt liv fyllt av Guds kärlek och välsignelser."
Hon räckte mig en bok. Det var hennes egen Bibel.
"Läs den, så förvandlar den ditt liv."
Ganska snart efter den kvällen blev jag uppsagd från järnvägsjobbet -
och jag återvände till Grand Rapids till familjen, fru och två barn.
Vi var igen återförenade. Vi skrattade och lekte här.
Vi växte upp här tillsammans, också jag. Jag blev ett barn på nytt.
Jag började inse hur det var att skratta, leka och vara lycklig.
Jag hade ingen alkohol, inga droger, ingen depression, livet var bra!
Det var bra! Vi var en familj som älskade varandra.
Friden, hoppet, tacksamheten, uppskattningen vi kände, -
min fru och jag, efter att vi blivit återupprättade, var obeskrivlig.
Men, inget gott verkar vara för evigt.
Tragedin var redo att slå till igen.
Söndag kväll den sjätte maj 1990 -
skulle Jim Hannas familj än en gång genomgå en tragedi.
Den söndagskvällen var vi på väg hem från kyrkan.
Min fru satt på passagerarsidan i vår herrgårdsvagn.
Min dotter satt i baksätet.
Hon lutade sig fram och talade mig rakt i örat.
Jag hade på blinkljusen och hade stannat nästan helt -
och svängde till vänster in mot vår uppfart.
Jag kollade i backspegeln, men glömde den blinda fläcken -
som finns i en herrgårdsvagn. När jag började svänga mot vänster -
körde en fullastad lastbil oss i sidan i en hastighet på 95 km i timmen.
Bilen kastades i diket, min fru slogs medvetslös, -
min dotter och jag klämdes fast i bilen.
Räddningsverket kom, det tog lång tid för dem att få ut oss ur bilen.
Ambulanserna väntade och körde oss till sjukhuset.
De flög oss med ambulans- flyg 160 km bort till Duluth.
Det var kvällen...
som förändrade mitt liv, än en gång.
Den kvällen, den sjätte maj 1990 -
förlorade vi inte endast vår dotter Jessica Robin, -
utan jag känner i mitt hjärta att jag och min familj aldrig -
varit oss lika sedan dess.
Den kvällen flögs vi med ambulansflyg till St Mary's.
Jag togs till det här sjukhuset, min dotter Jessica till St Luke's sjukhus.
De är specialiserade på huvudskador.
Jag befann mig på intensivvårds- avdelningen på sjunde våningen.
Jag låg 30 dagar på intensiven här.
Under den tredje eller fjärde dagen -
beslöt min familj och min fru -
att avsluta den livsuppehållande vården av vår dotter Jessica Robin.
Hon dog på sjukhuset. Ingen kom och berättade det för mig.
Men jag visste det i mitt hjärta.
På grund av det ville jag själv inte leva.
För att jag låg döende på intensiven -
kunde jag inte delta i min dotters begravning.
Vänner berättade att det var en av de största någonsin i Grand Rapids.
Jag kommer ihåg hur jag somnade den kvällen.
Jag hoppades och bad -
att också jag skulle få dö.
När jag varit två veckor på intensiven -
kände jag hur Guds närvaro kom in i mitt rum.
Han fyllde hela mitt rum på intensiven med sin närvaro, klockan 3 på natten.
Jesus talade dessa ord, Han sa: -
"Min son, hundratals av mina barn lyfter ikväll upp dig i bön -
och på grund av deras böner blir du helad och ska leva -
för att berätta din historia för andra."
Följande morgon upptäckte de att vänstra lymfstammen slitits sönder -
i min kropp och de tog mig snabbt till en tredje stor operation.
Från och med den dagen började jag återhämta mig.
Ändå upptäckte jag snart att de mentala och emotionella sår -
som familjen fått på grund av den tragiska olyckan, -
var mer förödande än våra fysiska sår.
Först hade jag varit ett fyllo, -
jag förstod att jag kanske förtjänat det jag fick då.
Men nu var jag och min familj kristna.
Vi litade på Gud.
Vi trodde på Gud.
Min fru och jag hade överlåtit våra barn åt Gud.
Vi trodde av hela våra hjärtan att Han skulle beskydda dem.
Vi tänkte att om vi tror och litar på Honom kan inget ont hända.
Så var det inte. Vår fina dotter Jessica var död.
Hur kunde en kärleksfull Gud tillåta att det här hände?
Ungefär ett år senare hamnade jag på psykavdelningen.
Den låg på fjärde våningen i den här byggnaden.
Jag var självmordsbenägen igen.
Jag var fylld av ilska, ensamhet, -
depression och förtvivlan.
Livet hade igen mist sin mening.
Jag hade nått en punkt då jag inte ville leva.
Min dyrbaraste materiella ägodel vid tiden för olyckan, var min Bibel.
I vraket efter bilolyckan hade den endera brunnit upp, -
blivit stulen, borttappad eller förstörd.
Den var i varje fall borta, jag hade den inte längre.
Det kändes som ännu ett sår, ännu en förlust i mitt liv.
Jag hade slutat predika och beslutat att inte längre tala om Herren.
Om det var så här Han behandlade sina barn, allt jag gått igenom, -
så tänkte jag verkligen inte berätta för någon om Honom, aldrig mer.
480 dagar senare under Labor Day-helgen, -
och nu råkar vi faktiskt också filma just på Labor Day, -
ringde man mig och bad mig predika.
Det var en medlem i en församling 40 km härifrån.
De behövde desperat hitta en predikant som kunde komma -
och tala på Labor Day. Jag sa att jag i mitt hjärta fattat beslutet -
att aldrig mer predika eller tala om Gud, efter allt jag genomgått.
Men av respekt för dem ska jag be och fråga Gud om saken.
Det var inom några dagar.
Klockan 23 var jag nere på köksgolvet precis som tio år tidigare -
och knäböjde och frågade Gud.
"Jag gör ett avtal med Dig Herre. Om du vill att jag någonsin mer predikar -
så måste du ge mig min Bibel tillbaka. Utan den predikar jag inte."
Det sa jag, jag visste att det var omöjligt. Det hade ju gått 480 dagar.
När jag reste mig upp, klockan 23, några dagar före Labor Day-helgen, -
sköt någon med gevär på fältet bakom vårt hus.
Min fru undrade vad det var och jag sa att det sannolikt var tjuvskyttar igen.
Jag borde nog ringa polisen och få hit en skogvaktare.
Jag ringde till statens polishögkvarter i Virginia, 160 km bort.
Klockan var 23 och de svarade. Jag anmälde tjuvskyttet och sa till sist -
att mitt namn är Jim Hanna och bad dem skicka en skogvaktare.
Mannen i telefonluren började skratta.
"Vem sa du att du är?" "Jag heter Jim Hanna", sa jag.
- "Du känner inte mig, men det här är högkvarteret.
När vi för några dagar sedan städade ur en av polisbilarna -
hittade vi en Bibel under ena sätet. Det står Jim Hanna i den.
Det fanns varken adress eller telefon- nummer så den gavs åt kvällsskiftet -
som gav den vidare åt mig och sa: 'Försegla den här Bibeln -
och lägg den i bevisrummet.' Där hade den stannat för evigt -
om du inte ringt just precis nu.
Exakt just nu.
Kan den här Bibeln vara din?" frågade han.
"Den är min", sa jag.
Nästa dag, 480 dagar efter att den försvann -
kom polispatrullens kommissarie och överräckte Bibeln åt mig.
Två dagar senare stod jag i predikstolen i Deer River.
Jag predikade för första gången på över ett och ett halvt år.
Budskapet jag delade den dagen var det jag bär i mitt hjärta.
Gud älskar dig. Gud bryr sig om dig.
Gud kan återlämna det som fienden stulit, -
dödat eller rövat ifrån dig.
Det avgörande är att Gud älskar dig.
Vet inte varför det ibland är så svårt att vara stark.
Vet inte varför stigen är så svår och så lång.
När jag är trött, behöver jag veta att Du ser -
att djupt inom mig, tror jag ännu.
Varje dag Herre, söker jag Ditt ansikte.
Varje dag Herre, behöver jag Din nåd.
Jag tänker tjäna Dig, jag har fattat mitt beslut.
De bojor som bundit mig, lämnar jag bakom mig.
Vet inte varför Du älskar mig, men jag vet att Du gör det.
Jag hör Dig viska, att Du finns här för mig.
Det kan jag lita på, det förändras inte med tiden.
Du har gett Ditt liv, Du gav det för mitt.
Varje dag Herre, söker jag Ditt ansikte.
Varje dag Herre, behöver jag Din nåd.
Jag tänker tjäna Dig, jag har fattat mitt beslut.
Bojorna som bundit mig, -
lämnar jag bakom mig.
Du kanske undrar var familjen Hanna befinner sig idag?
Det frågar jag mig ofta själv. Var är vi som familj?
Vi har lidit mycket, mött tragedi, förlust, svårigheter, frustration -
och ångest i den sorgeprocess vi gått igenom och upplevt.
Vi har alla hanterat omständigheterna på olika sätt.
Ibland nästan så att vi förstört relationen till varandra.
Jag har ändå lärt mig genom det jag trodde var ödets ironiska nycker -
att Gud, när det kommer till kritan, har allt under kontroll.
Han ordnar allt för Jim, Vicky och Jamie Hanna.
Vi köpte nyligen en lägenhet med en skönhetssalong, min fru jobbar där.
Hon jobbar 40-60 timmar per vecka i vårt eget företag.
Hon gör ett bra jobb och människor njuter av det.
De gillar att lyssna på henne och tala med henne på grund av djupet -
i hennes livserfarenheter. Min son Jamie och jag tog oss ner längs -
Mississippifloden, 3 780 km.
Under den resan knöt Gud ihop oss som far och son -
och vi lärde oss ömsesidig respekt och att älska varandra.
Det var inte en följd bara av en resa ner längs floden -
utan också av våra tidigare erfarenheter, det vi gått igenom, -
det vi erfarit och överlevt.
Det har fört oss samman på ett djupare sätt än många upplever.
Det har varit bra.
Jag kan se Guds hand och att Han har kontrollen.
Han för oss till seger -
och ömsesidig respekt och kärlek till varandra.
En sak jag gör idag är att resa runt och berätta min livshistoria.
Jag besöker fängelser och har besökt fängelset i Itasca -
under tre, fyra år. Jag delar mitt livs historia med fångarna där.
Jag hoppas det ska ge dem hopp inför framtiden.
Gud kan vända allt.
Det finns en orsak och en mening med ditt liv.
Det är att Gud älskar dig så mycket, bryr sig om dig.
Trots alla tragedier, all sorg och smärta du upplevt -
så förmår Gud vända på allt.
Om du älskar och tjänar Honom, ordnar Han upp i ditt liv.
Han välsignar dig.
Jag tror slutet på min historia bäst kan sammanfattas med en dikt jag skrev -
som heter "Min lägereld". Jag skrev den för 20 år sedan.
Solen den gick sakta ner, en vacker kväll på hösten.
Vinden sakta förde fram de virvlande små löven.
Luften sval och fuktig, i avtagande ljus, -
uppfylld av den tystnad som nattens ankomst bär.
Min lägereld sakta sprakade, jag hörde säkert att den sa, -
"en avslutning fullkomlig, på en fullkomlig dag."
En liten stund jag begrundade -
och problemen lade bort, -
lyfte upp min blick och bad alldeles kort.
Ingenting märkvärdigt, bara några enkla ord, -
"Tack Gud" sa jag bara, att Han hörde, det jag vet.
FILMEN TILLÄGNAS PRINSESSAN JESSICA ROBIN HANNA -
OCH KÄRLEKSFULL FAMILJ OCH VÄNNER -
SOM TROGET STOD VID VÅR SIDA GENOM DESSA HÄNDELSER.
TACK SPECIELLT TILL ALLA SOM UNDER DE SVÅRA ÅREN BETT.
TACK VARE BÖNERNA LEVER VI IDAG. TACK.
Hur är det med dig. Vet du när du ber att Gud hör dina böner?
Vet du att Gud hör dig?
Det finns ett enkelt sätt att inse att du kommunicerar med Gud.
Att Han hör dina böner.
Det är genom att ta emot Hans Son Jesus Kristus som Herre och frälsare.
Jag ber dig böja huvudet, här och nu, -
och ta emot Jesus Kristus, Guds levande Son, i ditt hjärta.
Till att vara din frälsare, din Herre, din ledsagare och din vän.
Från denna stund och i all evighet.
Böj ditt huvud och upprepa dessa ord: -
Kära Herre Jesus, jag ber Dig Gud, -
förlåt mig mina synder.
Hjälp mig Herre att vilja tjäna Dig, älska Dig och känna Dig.
Jesus jag behöver Din hjälp.
Jag behöver Din ledning.
Jag behöver Dig som Herre i mitt liv.
Jag överlåter mig Herre, jag ger mig.
Jag ger mitt liv åt Dig idag.
I Jesu namn, amen.
Om du sade det här för första gången eller på nytt idag, -
så finns det ställen du kan gå till. Du behöver göra några saker.
Skaffa en bra Bibel, hitta en bra församling, -
människor som hjälper dig på din vandring med Jesus Kristus.
JIM ÄR ANTRÄFFBAR OCH KAN NÅS PÅ FÖLJANDE ADRESS:
"Mina får lyssnar till min röst, -
och jag känner dem, och de följer mig." Joh 10:27
"Jesus sade till honom: 'Jag är vägen, sanningen och livet.
Ingen kommer till Fadern utom genom mig..." Joh 14:6
Översättning: Eva Fredriksson-Lidsle Himlen TV7