Järgnev film on tõestisündinud lugu Jim Hanna elust,
mis on filmitud kohtades, kus erinevad lood aset leidsid.
Olen tihti mõelnud, mis on minu elu eesmärk
ja miks see muutus selliseks?
Kas juhuste tõttu?
Kas minu hea või halb õnn määras mu usu?
Kas mind on määratud saama kellekski või tegema midagi,
mille üle mul endal puudub kontroll?
Kas mu elu taga on mingid suuremad jõud,
mis määravad mu elusaatuse?
Ma otsisin vastuseid nendele küsimustele.
Minu ellu on kuulunud alkohol, uimastid,
enesetapumõtted, meeleheide, tragöödia ja surm.
Läbi kummaliste saatusekäikude olen siiski imeliselt ellu jäänud.
Ma olen Jim Hanna ja see on minu elu lugu.
SAATUSE PÖÖRE
Sündisin Püha Patricku päeval 17. märtsil 1947. aastal.
Pärast mu sündi jäi mu ema kohe mu venna Johni ootele.
Varsti pärast seda jättis isa meid maha.
Ma pole kunagi kohanud oma bioloogilist isa.
Ma ei teadnud, kes ta oli ega saanudki kunagi teadma.
Tulime emaga elama Sandstone'i farmi Minnesotas.
Meid kasvatasid me emapoolsed vanavanemad.
Vanaisaga arenes mul väga eriline suhe.
Meil oli üks väga eriline side.
Ta ütles mulle sageli pisarad silmis:
"Jimmy, kui ma saaksin anda oma elu su eest,
ei kõhkleks ma hetkeksi."
Need sõnad tähendasid mulle palju ja ma teadsin, et ta ka mõtles seda.
Mu ema abiellus uuesti 1951. aastal.
Ta teatas, et kolime Wisconsin Superiorisse.
Pakkisime oma asjad autosse,
kuid väikeste lastena teadsime,
et meid eraldati inimestest, kes armastasid meid kõige enam.
Me ei teadnud muud kohta väljaspool seda keskkonda.
See oli raske päev ja ma ei unusta seda kunagi.
Varsti saime kutse mu kasuisa perekonna kokkutulekule.
Ootasime seda põnevusega.
Fotograaf kogus kõik ühisele pildile.
Foto tegemine oli siis suur asi.
Seisin oma vennaga pintsakus ja lipsuga esireas.
Kuid just vahetult enne pildistamist tuli fotograaf me juurde,
viis meid kõrvale ja ütles:
"Me ei arva, et te kuuluksite sellele pildile.
Te ei ole osa sellest perest.
Teie perekonnanimi on Hanna. Te ei kuulu sellele pildile."
Ma kasvasin üles, tundmata oma isa.
Ma kasvasin üles teadmisega, et ma ei kuulu perekonda.
Ja kuigi mu kasuisa ja ema armastasid mind väga
ja hoolitsesid mu vajaduste eest,
siis mu sees oli kogu see valu ja hüljatusetunne,
mis viisid mind lõpuks alkoholismi- ja meeleheiteni;
Need viisid mu hoolimatu ja metsiku eluviisini.
Ma jooksin baarist baari.
Autoavariist autoavariini.
Mul olid joodikutest sõbrad.
Olin hävitamas ennast.
See oli 30. aktoobril, 1973.
Ma olin ehitustööline.
Olime lõpetamas oma tööd.
Oli teisipäeva õhtu, Halloweeni õhtu.
Olin teel koju ega suutnud järgmist pidu ära oodata.
Ma tahtsin baaris juua.
Tol ajal keerleski kogu mu elu joomise ja pidutsemiste ümber.
Tegin asju, mida mu vanaisa ei hinnanud.
Teel oli kolm autot ootamas lähenevat rongi.
Olin siin tihti rongidega võidu sõitnud.
Otsustasin taaskord enne rongi üle saada.
Möödusin kolmest autost, mis siin ootasid.
Sõitsin vanaisa 1954. a. Fordiga kiirusel 130 km/h
ja vedur sõitis mulle külje pealt sisse.
See lohistas autot 275 m edasi ja rebis selle pooleks.
Paagis oli 19 liitrit kütust.
See plahvatas ja süütas kogu auto.
Kuna tegu oli linnujahi hooajaga,
oli mul tagaistmel kaks karpi padruneid,
mis hakkasid plahvatama.
Auto oli leekides ja padrunid plahvatasid.
Inimesed hakkasid auto ümber kogunema,
kus ma teadvuseta sees olin.
Inimesed ei julgenud põleva auto juurde tulla.
Mulle öeldi, et läheduses olevast baarist tuli mees.
Ta kõndis põleva autoni hoolimata padrunite plahvatustest
ja tõmbas mu autost välja, päästes sellega mu elu.
Kolme päeva pärast ärkasin lähedal asuvas haiglas.
Arst seisis mu voodi jalutsis
ja ütles: "Jim, midagi kummalist on juhtunud.
Sel samal õhtul, mil vedurilt löögi said,
suri su vanaisa südamerabandusse."
Need sõnad purustasid mu südame.
Mäletan vanaisa öeldut:
"Jimmy, annaksin silmapilkselt oma elu su eest."
Nüüd oli ta surnud.
Mingi absurdse põhjuse tõttu mina aga elus.
Sellest päevast alates
hakkasin jooma, et elada
ja elasin, et juua.
Elasin, et juua
ja uputada sellesse oma leina, valu,
häbi ja süütunnet.
Tundsin, et mina tapsin oma vanaisa.
Kui olin 20. aastat tagasi siin Superioris joomas,
oli siin linnas 103 baari ja 36 000 elanikku.
Ma elasin otse selle baari taga.
Ma polnud vahel isegi kindel, kas elan baari taga või baaris endas.
Kõik mu päevad keerlesid joomise ümber.
Vahet polnud, oli tegu pühade-, nädalalõppude- või argipäevadega.
Me lausa uhkeldasime oma joomisega.
Siin on üks mu kirjutatud luuletustest, mis kirjeldab mu joomist ja elustiili.
Luuletuse nimi on "Veel üks püha".
Poisid olid saabunud kõrtsi.
Nad tundsid end nagu kodus.
See oli saanud nende territooriumiks.
See oli tõsine mäng ja nad mängisid reeglite järgi.
Igaüks tellis ringi jooke, kui saabus tema kord.
Me naerisime oma viletsuse üle, sest ainult argpüksid nutsid.
Autovõtmed ja mündid
olid baariletil su silme all,
et ajal, mil nina oli pudelis, ei saaks keegi sult' midagi pihta panna
Päeva vestlus käis jookide ümber.
Mida rohkem naersid, seda rohkem maksid
ja seda vähem mõelda püüdsid.
Kuigi sõber ei suutnud kõndida või näha,
patsutasid ikka ta õlale, sest ta seltskonnas oli hea.
Sigaretid ja kokteilid - suitsetasid ja segasid.
Jukeboxist aga valiti laulu, mida keegi polnud kuulnud.
Sa jõid ja jõid, kuni sulgemiseni.
Oleks olnud kuritegu lahkuda või kokku kukkuda.
Öösel, kui vilgutatakse tulesid ja hakatakse sulgema
olid seal kõik poisid, kes oli tulnud baari.
Selline oli mu elu.
Pühad ja nädalavahetused elasime sellistes baarides.
Kaugemale me sel päeval ei jõudnud.
Ainus kord, kui mul oli õnne, oli siis,
kui kohtasin ilusat, noort naist nimega Vicki Rachel Timms.
Ja 17. jaanuaril, 1975. a.
abiellusime me selles kirikus.
Kaks aastat hiljem, 11. mail, 1977. a.
sündis me esimene laps Jamie Russell Hanna.
Varsti peale seda jäi aga mu naine ka me tütart Jessicat ootama.
Võiks arvata,
et see tooks igas noores mehes esile elutahte
ja soovi end muuta.
Mul olin ilus naine ja poeg.
Mu naine ootas me järgmist last.
Kuid minu ennast hävitav käitumine ja joomine muutusid üha hullemaks.
Ühel 1. jaanuari hommikul leidsin köögi laualt kirja,
kus oli kirjas: "Jim,
ma võtan su poja
ja lahkun.
Ma ei suuda enam niimoodi elada.
Ma ei taha sind enam iialgi näha."
Pidin langetama teatud otsused,
kuid ma ei teadnud, mida teha.
Lahkusin tol hommikul kodust ja tulin sellesse baari siin.
Tol ajal oli selle nimi Villa baar.
Kell oli 8 või 9 hommikul.
Läksin sisse ja tellisin juua.
Baarman sättis joogid mulle ritta.
Mõtlesin endamisi: "Jim, sa võid ju võtta selle napsi
ja juua end oimetuks,
surres arvatavasti mingil hetkel.
Või sa lükkad joogi eemale ja lõpetad joomise."
Otsustasin mitte juua.
Lükkasin klaasi kõrvale ja läksin koju.
Maja oli tühi.
Olin kurb ja masenduses ning mul oli väga valus.
Panin kantrimuusika mängima.
Võtsin relvakapist oma revolveri.
Ma polnud kindel, kas mu elu oli enam elamist väärt.
Kavatsesin teha enesetapu.
Kuid siis meenus mulle sõber, kes töötas koos minuga raudteel.
Dave oli mulle öelnud kord:
"Kui jõuad kunagi punkti,
kus sul on kõrini sellest, et sul on kõigest kõrini,
siis helista mulle."
Vaatasin oma revolverit ja mõtlesin:
Mul on kõrini sellest, et mul on kõigest kõrini,
Helistan Dave'le."
Astusin telefoni juurde ja valisin ta numbri,
kuid liin oli loomulikult hõivatud.
Minu hüüdnimi oli Ebaõnne Hanna.
Nii polnud see ka üllatav,
et hetkel, kui olin lootusetu ja vajasin hädasti abi,
helistasin sõbrale ja liin oli kinni.
Pöörasin ümber ja kõndisin relvaga tagasi diivanile.
Mõtlesin: "See on tähtis otsus. Ma proovin uuesti."
Valisin uuesti Dave'i numbri
ja ta vastas.
"Tere, Jim! Mida sa vajad?"
Ütlesin: "Mul on abi vaja.
Olen jõudnud punkti,
kus mul on kõrini sellest, et mul on kõigest kõrini."
Ta lubas kohe minu juurde tulla.
Dave polnud tol ajal veel kristlane,
aga ta viis mind Anonüümsete Alkohoolikute rühma.
Hakkasin seal kainenema ja mu elu hakkas muutuma.
Aasta jooksul sain oma pere tagasi.
Olles ühe aasta kaine olnud,
istusin ühel pühapäeva hommikul köögilaua taga
ja vaatasin aknast välja.
Mu naine valmistas peekonit ja mune
ja mina hakkasin nutma.
Ma polnud pikka aega nutnud.
Mu naine küsis, miks ma nutan?
Vastasin: "Nutan, sest tahan elada.
Maailm on ilus ja ma tahan elada."
Olin kaotanud selle tunde ja lootuse.
Viimased kümme aastat polnud elu tähendanud mulle midagi.
Nüüd äkki aga tahtsin elada.
Ja kuna ma tahtsin nii meeleheitlikult elada,
kuulsin oma peas piinavat häält,
mis ütles, et ma suren enne 33-aastaseks saamist.
Lõppude lõpuks oli ju mu hüüdnimigi Ebaõnne Hanna.
Ma ei saanud kunagi midagi, mida soovisin.
Miks pidi see siis nüüdki, kui tahtsin elada,
mulle lubatud olema?
See hääl painas mind järgmised kolm aastat.
17. veebruaril, 1980. a.
elasin väikeses haagissuvilas
siin, oma venna maal.
Vend ei olnud tol ööl kodus.
Olin täiesti üksinda.
Kell oli 11 õhtul,
õues oli alla 30. kraadi külma ja täiskuu.
Töötasin öösiti raudteel.
Mul oli vaba õhtu.
Olin tol õhtul masenduses ja väga üksildane.
Kuulsin uuesti seda painavat häält,
mille osas täna tean, et see kuulus kuradile.
Kuid tol ajal ma ei teadnud seda.
See hääl mu peas ütles: "Täna õhtul ma hävitan su.
Täna õhtul sa sured."
Olin täis hirmu ja ärevust.
Olin nii hirmunud, et ei osa seda kirjeldadagi.
See maapoiss langes oma treileris põlvedele.
Mäletan, et vaatasin üles ja ütlesin:
"Jumal, kui Sa oled olemas...
Kui Sa oled tõesti olemas, siis räägi minuga.
Palun aita mind, Jumal!"
Kui üles tõusin,
kuulsin oma peas väikest, vaikset häält.
Paljud kutsuvad seda häält südametunnistuseks.
Piiblis aga öeldakse, et see on Jumala hääl.
Ta ütles: "Jim, mine üle selle põllu,
sest teatud inimesed ootavad sind seal metsa veerel."
Kõlab mõistlikult?
Kell oli 11. õhtul.
Siin ei ole ju midagi nagu näha.
Kuid see hääl ütles, et läheksin pakasega üle põllu,
kuna keegi ootavat mind seal.
See hääl oli nii rahulik ja kinnitav,
et hakkasin oma parkat ja talveriideid selga panema,
minnes üle põllu ja tundes end ülimalt rumalalt.
Teadsin, et seal metsas oli onn, kus polnud vett ega voolu.
Ma ei uskunud, et keegi võiks talvel elada seal.
Ja isegi, kui keegi oleks seal olnud, oleks nad olnud võõrad mulle.
"Mida nad ütleksid, kui lähen nende ukse taha?"
Lähenedes onni sissesõiduteele seal metsapiiril,
nägin aknas väikest gaasivalgustust
ja kaht inimest akna all seismas.
Nad vaatasid aknast välja otsekui oodates kedagi.
Koputasin pisarad silmis uksele.
Kohtusin esimest korda nende kahe, täiesti võõra inimesega.
Nad kutsusid mu oma väikesesse onni
ja me istusime nende köögilaua taha
väikese puupliidi kõrval.
Rääkisin neile oma hirmudest, ärevusest
ja kõigest valust ning tunnetest, mis mind tol ajal täitsid.
Ütlesin: "Ma ei tea, kes või mis mind siia täna tõi.
Võite helistada politseisse, hullumajja või kiirabisse,
aga ma tean,
et ei saa enam valu kannatada, kuna olen juba piisavalt kannatanud.
Ma ei tea, kes mind siia tõi."
Naine tõusis üles, naeratas oma mehele ja ütles:
"Me teame, kes sind siia tõi.
Jeesus Kristus tõi sind täna siia,
sest Ta armastab sind ja tahab sind aidata.
Kas kutsuksid Ta oma ellu,
lastes Tal tänasest alates olla osa su elust?"
See oli suur küsimus.
Mõtlesin: "Selline siis ongi minu õnn!
Ma vajan abi, aga kohtun hoopis mingite fanaatikutest kristlastega."
See naine luges eeldavasti mu mõtteid.
Ta vaatas mind ja küsis:
"Jim,
mida sul kaotada on,
kui võtad Jumala Poja - Jeesuse Kristuse
oma Päästjaks vastu?"
Mõtlesin sellele.
Olin tol hetkel sisuliselt enesetapu äärel.
Mu elu oli lootusetu. Ma olin masenduses ja hirmul.
Jõudsin sel õhtul järeldusele, et mul pole midagi kaotada.
Absoluutselt mitte kui midagi.
Nii võtsingi Kristuse oma Päästjaks vastu.
Naine küsis: "Kas tead, mis just juhtus?"
Vastasin, et ei tea, kuna ma polnud eriline usuinimene.
Olin küll kuulnud Jeesusest, kuid ei midagi enamat.
Küsisin,
kas Jeesus saab tõesti aidata mind peale kõike, mida olin teinud?
Naine vastas naeratades:
"Jumal tahab, et sa teaksid,
et täna õhtul sa surid ja sündisid uuesti.
Sul on uus elu, mis on täis Jumala armastust ja õnnistusi."
Ta andis mulle raamatu - omaenda Piibli.
Ta ütles: "Loe seda, Jim. See muudab su elu."
Peagi peale seda öeldi mu töökoht raudteel üles,
mistõttu tulin koos naise- ja lastega tagasi Grand Rapids'isse.
Olin taas oma perega koos.
Me naersime ja mängisime siin.
Me kasvasime siin üheskoos - sh ka mina.
Ma sain siin uuesti lapseks.
Õppisin taaskord naerma, mängima ja olema õnnelik
ilma alkoholi, uimastite või masenduseta.
Elu oli hea! See oli hea!
Olime perekond, kus armastati üksteist.
Koos tundsime nii rahu, lootust kui tänulikkust.
Olime taastatud ja see oli uskumatult hea.
Kuid näib, et ükski hea ei kesta igavesti.
Üks tragöödia oli meie poole taas teel.
Pühapäeva õhtul, 6. mail, 1990. a.,
tabas Jim Hanna perekonda uus tragöödia.
Olime õhtul kirikust koju tulemas.
Mu naine istus juhi kõrvalistmel
ja me tütar istus tagaistmel.
Ta nõjatus minu istme suunas ja rääkis mulle kõrva.
Näitasin suunatuld.
Olin peaaegu peatunud
ja tegemas vasakpööret me kodu sissesõiduteele.
Vaatasin veel tahavaatepeeglisse,
kuid unustasin pimenurga, mis sel autol oli.
Niipea, kui selle vasakpöörde tegin,
sõitis täiskoormaga veoauto meile kiirusel 100 km/h sisse.
Me auto maandus kraavis.
Mu naine oli teadvuseta.
Tütar ja mina jäime autosse kinni.
Päästemeeskonnal kulus tükk aega, et meid autost välja lõigata.
Meid viidi haiglasse.
Meid lennutati siit, Grand Rapids'ist,
160 km kaugusele Duluthi.
See oli õhtu,
mis muutis taaskord
kogu mu elu.
Tol õhtul, 6. mail, 1990. a.
ei kaotanud me ainuüksi oma tütart Jessicat,
vaid ma tunnen ja tean oma südames,
et minu ja mu perekonna elu polnud ega saa enam kunagi olema endine.
Meid lennutati kiirabi helikopteriga
siia, Püha Maarja haiglasse.
Mu tütar Jessica viidi Püha Luuka haiglasse,
mis on spetsialiseerunud pea vigastustele.
Olin siin haiglas intensiivraviosakonnas.
Olin 30. päeva intensiivis.
Haiglas olemise 3. või 4. päeval langetas me pere otsuse
eemaldada Jessica elustamisaparaadi küljest.
Ta suri Püha Luuka haiglas.
Keegi küll ei öelnud mulle seda,
kuid ma teadsin seda oma südames
ja tänu sellele ei tahtnud enam ka ise elada.
Kuna olin ise intensiivravis suremas,
ei saanud ma osaleda oma tütre matusel.
Mu sõbrad ütlesid mulle, et see oli linna suurim matus.
Mäletan uinumist tol õhtul,
lootes ja palvetades,
et mullegi antaks luba surra.
Olin olnud kaks nädalat intensiivis.
Kogesin, kuidas Jumala ligiolu täitis mu palati.
See oli hommikul kell 3.
Jeesus ütles mulle järgmised sõnad:
"Mu poeg,
täna õhtul kannavad sajad mu lapsed sind oma palvetes.
Sa saad tänu nende palvetele terveks
ja sa jääd ellu, et jagada oma lugu teistegagi."
Järgmisel hommikul leiti mul lümfisõlme rebend.
Mind viidi kolmandale suurele operatsioonile,
peale mida hakkasin ka paranema.
Kuid ma mõistsin peagi,
millist vaimset ja emotsionaalselt kahju
oli me pere tänu sellele traagilisele õnnetusele kogenud.
See oli veelgi hävitavam kui me füüsilised haavad.
Oma esimese autoõnnetuse ajal olin purjus,
mistõttu mõistsin, et sain selle, mille olin ära teeninud.
Kuid seekord olime ju mina ja mu pere kristlased.
Me usaldasime Jumalat.
Me uskusime Jumalasse.
Olime naisega pühendanud oma lapsed Jumalale
ja uskusime kogu oma südamest, et Jumal kaitseb neid.
Sest pidavat ju olema nii,
et kui usud ja usaldad Jumalat, ei saa ju midagi halba juhtuda.
Kuid päris nii see siiski polnud.
Meie imearmas tütar Jessica oli surnud.
Kuidas küll lubas armastav Jumal sel kõigel sündida?
Aasta hiljem
lõpetasin siinses vaimuhaiglas.
Olin haigla 4. korrusel.
Mul olid taaskord enesetapu mõtted.
Olin täis viha,
üksindust,
depressiooni
ja meeleheidet.
Elu oli taaskord kaotanud oma tähenduse.
Olin jälle olukorras, kus ei tahtnud enam elada.
Minu kõige armastatum vara tolle õnnetuse ajal
oli mu Piibel.
Kuid keset seda autoõnnetust
mu Piibel kas põles ära,
varastati, läks kaduma või hävitati.
Igal juhul oli see kadunud.
See oli läinud kaduma ja mul polnud seda enam.
See tundus nagu solvang solvangu otsa.
Veel üks kaotus lisaks kõigele muule.
Otsustasin, et ei taha enam Issandast rääkida.
Sest kui Tema käitub oma lastega sellisel viisil,
lastes mul läbi minna kõigest, millest läksin,
ei kavatsenud ma kohe kindlasti enam Temast kellelegi rääkida.
480. päeva hiljem - töörahva püha nädalavahetusel...
Muide, tänane filmiminegi toimub töörahva pühal.
Mulle helistati
ja mind kutsuti jutlustama Deer Riveri kogudusse
40 kilomeetri kaugusel siit.
Neil oli kiire jutlustaja leidmisega töörahva püha teenistusele.
Ütlesin, et olin otsustanud mitte kunagi enam jutlustada
ega rääkida kellelegi Jumalast
tänu kõigele, millest olin läbi läinud.
Kuid austusest tolle kutsuja vastu lubasin palvetada selle asja pärast.
Kell oli 11 õhtul
ja ma põlvitasin taaskord oma köögi põrandal
nagu olin seda 10. aastat varemgi teinud.
Põlvitasin vana mehena maha
ja ütlesin Jumalale:
"Issand, tahan sõlmida Sinuga kokkuleppe.
Kui tahad, et ma veel kunagi kuulutaks,
siis pead tagastama mu Piibli, sest ma ei jutlusta ilma selleta."
Ma teadsin, et see oli Jumalale võimatu,
sest sellest oli juba 480. päeva möödas.
Kuid kui kell 11 õhtul sealt köögipõrandalt püsti tõusin,
kuulsin maja taga, üle põllu, lasku relvast.
Naine küsis, mis see veel oli? Arvasin, et jälle need salakütid.
Mõtlesin helistada piirkondlikku politsei jaoskonda,
et keegi tuleks ja uuriks asja.
Helistasin politsei peakorterisse Virginias, 160 km kaugusel.
Kell oli 11 õhtul ja dispetšer vastas telefonile.
Teatasin tulistamisest ja tutvustasin end kui Jim Hanna.
Teisel pool liini hakati naerma.
Ta küsis uuesti mu nime ja ma ütlesin, et olen Jim Hanna.
Ta ütles: "See on piirkonna politsei peakorter.
Paar päeva tagasi politseiautot puhastades
leiti istme alt Piibel Jim Hanna nimele.
Kuna aga seal polnud aadressi ega telefoninumbrit,
andis kapten vahetuse ülemale käsu see Piibel hoiule panna
ja tõendite arhiivi viia.
Seal oleks see igavesti olnud,
kui te poleks just praegu helistanud."
Ta küsis, kas see võib tõesti olla minu Piibel?
Ütlesin: "Jah on."
Järgmisel päeval, 480. päeva peale kadumist,
tagastas kiirteepatrulli kapten Jerome Capra mulle mu Piibli.
Kaks päeva hiljem kuulutasin Deer Riveri kirikus,
jutlustades esimest korda 1,5 aasta jooksul.
Sõnumit, mida tol päeval jagasin, kannan vankumatult oma südames.
Jumal armastab sind.
Jumal hoolib sinust.
Jumal saab taastada sulle kõik selle, mille hingevaenlane on varastanud,
tapnud või röövinud su käest.
Kõige tähtsam aga on see, et Jumal armastab sind.
Ma ei tea, miks mõnikord on nii raske olla tugev
Ma ei tea, miks tee on nii kivine ja pikk
Kui olen nõrkenud
Tahan, et näeksid
Et sügaval enda sees
Usun endiselt veel
Iga päev, Issand
Ma otsin Su palet
Iga päev, Issand
Ma vajan su armu
Ma teenin Sind
Olen otsustanud
Ma jätan maha kõik ahelad
Ma ei tea, miks Sa mind armastad
Kuid olen kindel, et teed seda
Kuulen Sind sosistamas
Et oled alati koos minuga
Võin sellele loota
See ei muutu ajas
Sa andsid mulle oma elu
Sa andsid selle minu elu eest
Iga päev, Issand
Ma otsin Su palet
Iga päev, Issand
Ma vajan Su armu
Ma teenin Sind
Olen otsustanud
Ma jätan kõik ahelad maha
Võid mõelda, kus Hanna perekond omadega täna on?
Mõtlen sellele sageli isegi, kus me perena oleme?
Oleme kannatanud palju.
Oleme kogenud tragöödiaid ja kaotusi,
raskusi, pettumusi ja ärevust
läbi kogu selle leinaprotsessi, millest oleme läbi läinud.
Igaüks meist on nendega omal moel tegelenud.
Mõnikord isegi hävitades omavahelist suhet.
Ometi usun ma,
et läbi selle, mis kord tundus iroonilise saatuse pöördena,
on Jumalal siiski kõik kontrolli all
ja lõppeks töötab Ta siiski kõik välja nii Jimi, Vicki kui Jamie Hanna jaoks.
Ostsime endale hiljuti korteri ja ilusalongi.
Mu naine töötab kosmeetikuna,
töötades 40-60. tundi nädalas omaenda ilusalongis.
Ta teeb suurepärast tööd ja ta meeldib inimestele väga.
Neil on tore teda kuulata ja temaga rääkida,
sest tänu kõigele läbielatule on tal elukogemust ja tarkust.
Mina ja mu poeg Jamie
sõitsime aga 3780 km mööda Mississippi jõge.
Jumal liitis me südamed sel teekonnal isa ja pojana ühte
ja me õppisime vastastikust armastust ning austust üksteise vastu.
Usun, et see pole ainult selle jõereisi tulemus,
vaid kõik me mineviku kogemused kokku.
Kõik kannatused, kogemused ja asjad, mida oleme koos üle elanud
ja millest ka eluga välja tulnud.
Need on liitnud meid ühte ühel sügavamal moel,
mida enamus inimesi vist eales ei kogegi.
See on olnud hea asi
ja ma näen selles Jumala kätt,
kes kontrollib kogu me elu ja toob meile võidu,
kus me armastame ja austame üksteist.
Täna reisin ma ringi,
jagades inimestega oma tunnistust ja elulugu.
Ma teen ka vanglatööd,
olles käinud 3-4. aastat ühes vanglas teenimas.
Ma jagan vangidele oma elu lugu,
lootuses, et see annab neile veidikegi lootust nende tulevikuks,
et Jumal võib asju muuta ja anda elule eesmärgi ning mõtte.
Seda seetõttu, et Jumal armastab sind nii väga
ja hoolib sinust.
Ja vaatamata kõigile tragöödiatele, kurbusele ja valule,
mida oled kogenud,
võib Jumal need siiski ümber pöörata.
Kui armastad ja teenid Teda, lahendab Ta kõik asjad su elus
ja õnnistab sind.
Saan oma loo võtta kokku ühe luuletusega, mille kirjutasin
ja mille pealkiri on "Lõkketuli."
Kirjutasin selle 20. aastat tagasi ja see kõlab nii:
Päike loojus kaunil sügisõhtul
Tuul keerutas ja suudles aeglaselt langevaid lehti
Õhk lõhnas kergelt ja vihmaselt päevavalguse kustudes
See oli täis vaikust ja kiirelt lähenevat ööd
Lõkketule praksudes kuulsin seda ütlemas:
See on täiuslik lõpp veel ühele täiuslikule päevale
Nii seisatasin hetkeks
Pannes maha kõik oma mured
Tõstsin oma silmad üles ja hakkasin palvetama
Ei midagi peent ega keerulist - vaid paar lihtsat sõna
"Aitäh, Jumal" ütlesin ma
ja teadsin, et Ta kuulis
See film on pühendatud Jessica Robin Hanna mälestuseks
ja kogu mu armastavale perele ning sõpradele, kes olid meie kõrval.
Eriline tänu neile,
kes paljude raskuste keskel palvetasid me eest.
Tänu teie palvetele oleme täna elus. Aitäh teile!
Kuidas on sinuga?
Kas oled kindel, et kui palvetad, siis Jumal kuuleb sind?
Kas oled kindel, et Jumal kuuleb sind?
Selleks on üks lihtne viis,
kuidas suhelda Jumalaga
ja teada, et Ta kuuleb su palveid.
Seda läbi selle,
kui võtad Jeesuse vastu oma elu Issandaks ja Päästjaks.
Nii palun sul kummardada oma pea - just siin ja praegu
ja võtta Jeesus Kristus - elav Jumala Poeg,
vastu oma südamesse
oma Päästjaks, Issandaks, juhendajaks ja sõbraks
alates sellest hetkest kuni igavikuni välja.
Kummarda oma pea palvele ja ütle koos minuga need sõnad:
Kallis Issand Jeesus,
palun andesta mulle kõik mu patud.
Issand, aita mul teenida Sind,
armastada Sind ja tunda Sind.
Jeesus, ma vajan Su abi.
Ma vajan Su juhtimist.
Vajan, et oleksid mu elu peremees.
Ma alistun Sulle Issand
ja annan alla.
Tänasest alates loovutan oma elu Sulle.
Jeesuse nimel, aamen.
Kui palvetasid seda esimest korda või andsid oma elu uuesti Talle,
pead hakkama tegema paari asja.
Hangi endale Piibel ja leia endale hea kogudus.
Sealt leiad inimesed,
kes toetavad sind su teekonnal koos Jeesusega.
Jim'i võib kutsuda jutlustama oma kogudusse, kogukonda või kooli,
ja on saadaval järgmisel aadressil:
"Minu lambad kuulevad minu häält
ja mina tunnen neid ja nad järgnevad mulle." Joh.10:27
Jeesus ütles talle: "Mina olen tee ja tõde ja elu.
Ükski ei saa minna Isa juurde muidu kui minu kaudu."
Tõlge: Roland Palu