MER ÄN EN DRÖM: DINIS BERÄTTELSE
Trots att vissa detaljer i berättelsen har blivit ändrade -
för skildringens skull, så baseras berättelsen på verkliga händelser.
Berättelsens sannings- enlighet är kontrollerad.
Händelserna skildras oförvanskade.
Som under vilken resa som helst, finns det hållplatser i livet.
Ibland går man omvägar, ibland kommer man till en återvändsgränd.
Ibland händer det något vackert och oväntat.
Det här är en sådan resa, mitt livs resa.
Mitt namn är Dini Widyaningtias. Jag är inte skådespelare.
Jag är den verkliga Dini i berättelsen. Följ med på resan.
Jag var på en arbetsresa från Jakarta till Yogyakarta.
Helt oväntat stannade tåget.
- Ursäkta. Varför har vi stannat? - Jag vet inte, säkert av tekniska skäl.
- När vet ni? - Jag ska ta reda på det.
Kom sedan tillbaka!
Otroligt. Här ska man sitta och vänta!
Ventilationen ger säkert upp. Vi får väl se. Det börjar redan bli hett.
Vad ser du?
Vi behöver väl inte gå ut?
Tänka sig...
Vad då?
- Jag växte upp här. - Så du vet var vi befinner oss?
- I Gombong. - Gombong?
Min syster väntar i Yogyakarta. När kommer vi fram?
Var är konduktören?
15 ÅR TIDIGARE
- Är ni familjen Kurniawan?
- Är ni fru Kurniawan? - Det är jag.
- Er man har haft en hjärtattack.
- En hjärtattack?
Hur?
- Enligt utlåtandet...
Vi förstår inte hur.
Min pappa mådde alldeles bra.
Så fick han magsmärtor.
Han fördes till sjukhus. Han fick en hjärtattack.
Så dog han. Det gick blixtsnabbt.
- Vi gjorde vårt bästa, -
men han gick bort.
- Det är omöjligt... omöjligt. Är Tedjo död? Omöjligt.
Vad ska hända min baby?
- Vi beklagar sorgen.
Vi beklagar.
- Jag tror det inte.
Vad ska jag göra?
- Allt ordnar sig Sundari.
Jag har något att berätta.
Min pappa hade haft ett förhållande med min mors syster Sundari.
Sundari var gravid i åttonde månaden.
Inte nog med det. Mamma var också gravid.
Jag var rådlös. Jag visste inte vad jag skulle göra.
Pappa hade varit min hjälte.
- Varsågoda!
Familjens framtid skrämde mig.
- Mina damer och herrar, Gud välsigne er.
Jag var 12 år, äldst av fem barn.
Mamma var gravid.
Hon arbetade inte. Varifrån skulle vi få vår utkomst?
- Vi är här idag, därför att min bror Tedjo dött.
Förlåt honom. Jag bär nu ansvaret för hans del.
Gud välsigne alla.
Moster Sundaris situation var sämst.
Då kunde jag inte se det så.
Förhållandet med pappa och graviditeten ansågs skamliga.
Hon lämnade Gombong utan att veta vart hon skulle gå.
- Jag gav råd åt Wulandaria. - Vad hände?
Jag sa att abort är en möjlighet.
Flickan lyssnade inte. Man måste vara realistisk.
Har ni hört? - Vad då?
Tedjo hade en älskarinna till. - Verkligen?
En sömmerska i Bandung. - Hur vet du det?
Kvinnans kusin berättade.
Vem av kusinerna? - Taxichaufförens fru.
Hönsen och tupparna som slåss får en mäktig belöning.
Hon har mycket pengar.
Och dessutom en fotograferingsstudio.
Jag visste inte att din bror var en så skicklig fotograf.
Min bror var mycket skicklig.
Särskilt med kvinnor.
Alla kände ju Tedjo. Han fick vilken kvinna han ville.
Vi ska se vad som händer familjen. Sundari är ett problem.
Undrar vad hon tänker göra.
Snart är hon utanför din dörr och hoppas på hjälp.
Vem annan kunde hon be om hjälp?
Inte mig.
Ja, hon kommer säkert till mig.
Om min fru öppnar kommer hon inte in.
Människorna vilkas hjälp vi litade på, var elaka.
Jag visste inte vad jag skulle göra.
Jag tänkte att bara Gud kan hjälpa.
Du var bara barnet.
Jag återvände inte till ängen.
När pappas pension kom, flyttade vi till Semarang.
Mamma öppnade en liten butik.
Det var knapert.
Till slut fattade hon ett svårt beslut.
Hon lät adoptera bort två av mina systrar och en bror.
Vi fick dåliga nyheter om moster Sundari.
Efter att pojken fötts flyttade hon in hos mormor i Sukoharjo.
Det gick två år. Två svåra år.
Bambang är en oäkting. En ful, smutsig oäkting.
Stick! Lämna oss i fred!
Ska ni inte säga åt dem? Det är era barn.
Är det så ni fostrar era barn?
Ni själva är oäktingar!
Ingen bad dig flytta hit med dina problem!
Blanda dig inte i våra och våra barns saker.
Själv ligger du med varje man du möter.
Jag väntade åtminstone att vi ingått äktenskap.
Men inte du! Du vet säkert inte ens vem som är pojkens pappa.
Hon har ingen skam i kroppen.
Moster Sundari och Bambang flyttade till sist till Semarang.
Mamma gav efter och lät dem flytta in, trots att jag var emot det.
Jag tyckte vi hade nog med problem som det var.
Kan du hämta tvätten?
Vad gör du?
Stick!
Jag sa åt dig! Jag hatar dig!
Fyll ämbaret.
Oroa dig inte. Dini ser efter pojken.
Det är inte din dagbok.
Du får inte läsa den. Ge hit den!
Sundari läste i min dagbok. Det var droppen. Jag var förfärad.
Jag hade skrivit grymma saker om pojken, men det var sant.
Åtminstone för mig.
Jag sa åt mamma att välja dem eller mig.
Jag hade varit beredd att sända dem tillbaka till Sukoharjo.
Hatet började ge vika, för det ersattes av ett annat hat - mot mamma.
Hon tänkte gifta om sig.
Hon tänkte inte diskutera det med mig.
Varför skulle man be fem gånger per dag?
Eller vara ärlig i skolan?
Varför skulle jag kämpa emot synden -
eftersom jag ändå inte skulle komma till himlen, för att jag hatade mamma?
Till sist var jag väldigt arg. Jag gav upp tron.
Jag uppförde mig ohövligt.
Jag ville vara fri.
Jag ville göra vad jag ville.
Jag bestämde att inget får hindra mig, inte ens religionen.
Jag bröt mot regler.
Det var mitt första år i gymnasiet.
Jag var rebellisk, men stötte på överraskningar.
En vän till mig började blöda. Hon fick ett missfall.
En annan hamnade i fängelse för stöld.
Jag frågade mig själv: "Är det ett sådant liv jag vill ha?"
Religionen som begränsade mig gjorde mig inte lycklig.
Men jag ville heller inte leva helt utan regler.
Det blev ramadan. Jag vände mig igen till religionen.
Jag började läsa religiösa böcker och började be.
Jag läste Koranen och ville komma nära Gud.
Jag ville ha frid.
Jag förberedde mig för nattbönen.
Jag hade många frågor.
Den natten trodde jag fast på -
att Gud hör mig och svarar.
Gud är stor.
Jag bad över verser som jag kunde utantill.
Så brast något. Jag ropade till Gud.
Gud, i mitt hjärta -
vill jag göra din vilja.
Visa mig vägen. Jag följer dig vart Du än vill.
Om du inte visar mig din väg i natt, -
får Du inte anklaga mig för det som händer.
Tillräkna mig inte det liv jag väljer som missgärning.
Om Du uppenbarar dig och uttrycker din vilja -
så följer jag dig vart Du än går.
Plötsligt såg jag ett klart ljus framför mig.
Jag såg en man i vita kläder.
Hans ansikte såg jag inte.
Hans närvaro var lugn och tröstande.
På något sätt visste jag att Han var Jesus.
Han började kalla på mig.
Dini, följ mig.
Förvånad tänkte jag: "Herre, jag är muslim. Hur kan jag följa dig?"
Du är de kristnas Gud.
Du är de feltroendes Gud. De känner inte Allah.
Han väntade på mig.
Jag började gråta.
Jag sa: "Om det här är sanningen, så följer jag dig."
I den stunden kände jag obeskrivlig frid.
Jesus log. Så försvann Han.
Jag hoppas jag inte sårat dig.
Upplevelsen hade tydligen inverkan.
Jag förändrades helt. Det var vändpunkten i mitt liv.
Jag förstår. Vad hände sedan?
Jag ville träffa en kristen. Det fanns inga kristna i byn.
Jag visste att det fanns en kristen familj i en närliggande by.
Jag bad dem om en Bibel. De blev väldigt förskräckta.
Men de gav mig ändå en Bibel. Jag började läsa den.
Jag gömde den för mamma, men hon fick snart reda på sanningen.
Mammor är sådana. Vad gjorde hon?
Hon ville att jag skulle ändra åsikt.
Hon grät.
Hon tyckte hon misslyckats som mamma.
Hon trodde att det berodde på det nya äktenskapet, -
att jag ville hämnas, du vet.
Och resten av familjen?
Du är förbannad! Du hör inte längre till oss.
Arif, var inte så sträng. Flickan behöver bara tid.
Det hjälper inte längre. Hon har gått för långt.
Jag lovade följa Gud om Han visar mig vägen.
Jag vill inte såra någon, men jag har fattat mitt beslut.
Dini, din mor och jag har också fattat ett beslut.
Som muslimer och javaneser är det vår plikt att fostra våra barn.
Barnens plikt är att respektera och lyda sina föräldrar.
Om du vill gå dina egna vägar när det gäller tro, -
är du tvungen att ta ansvaret för ditt eget liv. Förstår du?
Det betyder att du måste skaffa dig egen inkomst.
Betala för din egen mat, skola och bostad. Nu får du klara dig själv!
Dini, din farbror menar att du inte längre har någon rätt -
att be dina föräldrar om någonting.
Packa dina saker och far iväg!
Skynda dig!
Jag vet inte varifrån jag fick kraften, men jag for hemifrån.
Jag flyttade till en stad som heter Solo.
Jag var 16 år.
Jag hyrde ett rum och fortsatte studera till socialarbetare.
Jag hade redan avklarat det första studieåret i Semarang.
Man såg mig som gäststuderande.
Jag blev utan frågor accepterad i den nya skolan.
Jag hittade ett deltidsjobb. Jag fick inkomster.
Jag tänkte att jag alltid kan gå till mormor om det blir svårt.
Jag var tre år i Solo.
Jag hälsade på hemma så ofta jag kunde.
När jag studerat färdigt fick jag jobb i Semarang.
Det kändes först svårt att flytta tillbaka.
Till sist lugnade allt ner sig och det började gå bra.
Det var en lättnad.
Så allt är bra nu? Det var säkert svårt för dem att förlåta.
I själva verket var det jag själv som kämpade mest med det.
Jag trodde att kristna måste förlåta.
Du har rätt. Men vägen kan vara lång härifrån -
och hit.
Sätt dig. - Det är bra så här.
Du verkar trött. - Jag är bekymrad, inte trött.
Jag tänkte att det är bättre för Bambang att vi flyttar hit.
Han bara sitter och hänger på sitt rum eller hänger på gatan.
Det är inte bra. Han måste hitta ett jobb.
Vad kan han göra? Han har ingen utbildning.
Han har inget yrke.
Något hittar han nog.
Jag ger dig mat att ta med hem.
Frid i huset.
Frid! Hej, jag är Dini.
Är du Dini? - Är din mamma hemma?
Ja.
Mamma, Dini är här.
Dini?
Sätt dig, varsågod.
Vill du ha något att dricka? - Nej tack.
Jag hörde när du var på besök för några dagar sedan.
Jag står inte ut längre.
Jag är ledsen för att jag behandlade er illa.
Förlåt mig!
Allt är bra. - Det känns så pinsamt.
Jag är ledsen.
Förlåt mig att jag behandlat er så illa.
Förlåt mig.
Ingen fara. Jag har förlåtit dig.
Bambang kom med mig till Jakarta.
Jag gav honom lite startkapital.
Han blev skohandlare.
Efter tre månader -
klarade han sig redan själv.
Var är han nu?
I Jakarta. Han klarar sig bra.
Lyckliga slut får mig alltid att gråta.
Men berättelsen slutar inte där.
Hur då? Hur slutar den?
Ännu mycket bättre. Jag hade mer att förlåta.
Din farbror? Men han slog dig ju. Jag hade säkert försvarat dig.
Nej. Honom förlät jag länge sedan. Jag menar min pappa.
- Din pappa? Han dog ju när du var liten.
Just det.
Han övergav mig.
Jag blev ensam med förvirrande tankar och bitterhet.
Jag måste klara mig själv.
Du har förlåtit honom.
När hände det?
Precis just.
Ser du gravgården?
Ja.
Pappa är begraven där.
Fram till dess att tåget stannade här -
var också min oförlåtenhet begraven där.
Men Gud, som är kärlek, -
ville att jag skulle släppa taget om den.
Om vi vill att Han förlåter oss våra synder -
så måste vi förlåta dem som brutit mot oss.
Medan jag berättat -
har jag tänkt på hur pappa verkligen älskade mig.
Vi hade goda tider.
Jag måste minnas de goda tiderna.
Precis som om Gud stoppat tåget för din skull.
Det var precis det jag tänkte.
- Du talar som om du kände Honom.
Som om Gud var din bästa vän.
Han bad mig följa Honom.
Jag har inte alltid vetat vad allt betyder, -
men jag vet att Gud känner vägen och leder mig.
Tåget rör sig. Tåget rör sig.
Ja, det gör det.
Och ventilationen fungerar bra. - Ja.
Berättelsen är väl slut.
Kanske den bara börjar.
Har den ett lyckligt slut?
Det är upp till dig att bestämma.
Översättning: Eva Fredriksson-Lidsle Himlen TV7