Hei, sinä rakas ihminen siellä telkkarin ääressä.
Tai netin ääressä tai mitä ne vehkeet ovatkaan.
En ymmärrä niistä mitään.
Minulla on vain hyvin yksinkertainen kamera ja sitäkään en osaa käyttää.
En taas tänäkään aamuna saanut soitettua.
Rukoillaan ensin.
Se ei ole koskaan pahaksi.
Että minäkin muistan, että olen puhumassa.
Taivaan Isä, nyt tästä tulee nähtävästi tämän päivän viimeinen puhe.
Sinä tiedät, mitä minun kuuluu puhua ja pidät siitä huolen.
Tapahtukoon Sinun hyvä tahtosi.
Minä näen... Tiedättekö? Tässä on kirkas kointähti.
Näen sen silmissäni.
Siitä puhutaan Ilmestyskirjassa.
Kristus Jeesus, kirkas kointähti.
Se vain ilmestyi. Minulla ei ollut aikomustakaan puhua siitä.
Puhun siitä ehkä ensikerralla.
Otetaan nyt jotain, mitä on ollut minulla mielessä.
Juuri siitä, että Herra haluaa hoitaa meitä aina -
ollaan me missä tilanteessa tahansa.
Hänellä ei ole mitään muuta kuin rakkautta meitä kohtaan.
Juuri se Sana: "Kiittäkää joka tilassa", on hirveän tärkeä.
Kiitetään, tapahtui mitä tahansa.
Minulle tuli se heti alussa sydämelle.
En muista, että olisi ollut yhtään kertaa niin, etten olisi kiittänyt.
Se syöpäkin, josta puhuin alussa.
Minä vain itkin ja kiitin Herraa, -
vaikka ajattelin, että lähtö voi olla hyvin lähellä.
Mutta ei siitä sen kummempaa.
Jos me veisataan vain valitusvirsiä ja surkutellaan itseämme, -
niin eihän me silloin tajuta, mitä Jumala voisi meille tehdä.
Me vaan ollaan niin täynnä itseämme, valitettavasti, monesti, -
ettei haluta kuunnella, mitä Jumala haluaisi puhua.
Ei pystytä siihen, kun olemme tottuneet, -
ettei Jumalalta tule muuta kuin vaikeuksia.
Kuitenkin Jumala haluaa antaa meille parhaita lahjojaan.
Hän on samassa ikeessä meidän kanssa joka päivä.
Et sinä ole yksinäsi vaikeuksiesi kanssa.
Jeesus on sinun rinnallasi joka ainut hetki.
Muista se silloinkin, kun sinusta tuntuu, ettei kukaan kuuntele, -
kenelläkään ei ole aikaa.
Jeesuksella on aina aikaa sinulle. Siitä me lähdetään liikkeelle.
Tämä jotenkin liikutti minua valtavan paljon.
Siitä on jo useampi viikko.
Täytyy olla, kun olin välillä kolme viikkoa sairaalassa.
Minulle soitti yksi ihminen Turusta. Hänellä on pitkällä oleva syöpä.
Hän kysyi, kun tekee poikansa kanssa retkiä, -
että voisivatko he tulla Kuopioon minun luokse.
Pojat ovat jo aikuisia ja he kiertelisivät Kuopiota katselemassa.
Lähtisivät tästä Itä-Suomeen.
Hän on Arja. En usko, että Arja pahastuu, kun puhun.
Ei ollut tarkoitus puhua, mutta tästä tulee nyt asiaa.
Meillä on hirmuisen kivaa olla yhdessä.
Molemmat oltiin syöpäläisiä.
Oli vain hyvä olla.
Illansuussa hän lähti kotiinsa. Ei kotiinsa vaan asuntoautoonsa.
Hän sanoi, ettei ehkä pääse uudelleen poikien kanssa käymään -
mutta lupasimme pitää toisiimme yhteyttä puhelimella.
Monet kerrat ollaan soiteltu molemmin puolin.
Arjasta tuli heti minulle ystävä.
Me molemmat tiedetään, ettei meillä nähtävästi ole paljon elinaikaa.
Ei ollut vaikea puhua esimerkiksi syövästä kummallakaan.
He kävivät Itä-Suomea poikien kanssa kiertämässä.
Sitten Arja soitti, että hän ehtisi minun luo käymään, -
kun on etsinyt hotellin yösijakseen.
Sanoin: "Älä turhaan etsi, kun minulla on vuodesohva. Voit tulla tänne."
Niin hän tuli. Pani pojat junaan ja tuli tänne.
Me puhuttiin melkein koko yö, ja naurettiin. Meillä oli hirmu kivaa.
Yhteys on säilynyt tähän asti.
Silloin tällöin, useimmiten aika myöhään, kun toiset jo nukkuu, -
me puhutaan pitkiä puheluita.
Ollaan samassa asemassa, syöpäläisiä molemmat, -
eikä tiedetä lähtöhetkeä.
Jotenkin tuntuu, että näin Herra antaa minulle ystäviä.
Tuosta noin vaan koppaa jonkun ja laittaa tänne.
Minusta se tuntuu ihanalle.
Tykkään olla ihmisten rinnalla jollakin lailla auttamassa.
Olen huomannut Arjan kanssa, -
että me ollaan selkeästi oltu toinen toisemme rinnalla.
Arja ei ole missään nimessä ollut se, -
jolla olisi ollut se osa, ettei hän saisi mitään itselleen, -
vaan olisi vain minua hoitamassa.
Se on molemminpuolista yhteyttä.
Me ollaan niitä syöpäläisiä.
Se sana 'syöpäläinen' on minusta ihana. Olen tykännyt siitä.
Kun kävin sairaalassa syöpähoidoissa, niin minusta tuntui kivalle, -
että sinne mennessä oli pöytä täynnä ihmisiä.
Kysyin heiltä, ovatko he kaikki syöpäläisiä.
Kyllä ne ovat myöntäneet olevansa.
No, se siitä.
Olemme ajatelleet niitä tärkeitä asioita, -
mitä tulevaisuus tuo tullessaan. Niitä lapsia, joita jää jälkeen.
Vanhempia tai muita läheisiä, -
ystäviä ja omaisia.
Juteltu niistä ja monesta muusta asiasta.
Mutta tiedättekö, kun Arja soittaa minulle, -
niin siellä selvästi tuntuu olevan kirkas valo.
Sieltä tulee hymy aidosti, ei teennäisesti.
Me ollaan molemmat menossa valoa kohti, -
Taivasta kohti, jossa kaikki vaivat ovat olleita ja menneitä.
Niitä ei muistella eikä niistä muistutella.
Meidän matka menee oikeaan paikkaan, Taivasta kohti.
Silloin ei ole hätää. Sen takia on helppo mennä näin eteenpäin.
Äsken puhuin siitä -
levosta, Turmetzeinin runosta, -
että me saadaan olla vain hiljaa ja levätä Herran armon varassa.
Otan se runon uudelleen.
En lue kokonaan mutta sieltä täältä.
"Nyt ei ole kiirettä, nyt en juokse, -
nyt en suunnittele, nyt en tahdo.
Nyt en tee yhtään mitään. Annan vain Jumalan rakastaa."
Minä saan, samoin kuin Arja ja moni muu, -
olla täysin levossa, Jumalan lapsen levossa.
Siinä Jumala rakastaa meitä ja hoitaa meitä.
Siinä ei ole vaikea olla.
Jumalan rakkaus on niin suunnattoman suurta -
sinua kohtaa, kuten minuakin.
Joka ainutta ihmistä Jumala rakastaa ja haluaa omakseen.
Monet ei vaan tajua, että Jeesus kulkee heidän rinnallaan kokoajan.
Jos sinulla on lapsistasi hätä, niin Jeesus on siellä, missä lapsesikin on.
Sitä ei tarvitse epäillä ikinä, -
että Jeesus jättäisi sinun lapsesi rauhaan -
siinä mielessä, ettei Hän kulkisi rinnalla ja tietäsi, missä lapsesi on, -
mitä hänelle tapahtuu, mitä tietä hän on kulkemassa.
Isät ja äidit, minä rukoilen sitä, että antaisit tilaa lapsillesi.
Että kaikki muu, kiire ja hössäkkä, maailmantilanne ja kaikki tämä, -
pyyhkiytyisi pois mielestä.
Ensimmäisenä olisi mielessä, -
että on rauha perheessä.
On lepo isän ja äidin puolelta, ja lasten kanssa.
On koti ja rakkaat ihmiset siinä vierellä. Eivät ole yksin.
Minusta se on yksi äärettömän tärkeä asia.
Minulla on tässä yksi runo, jonka haluan lukea.
En tiedä kenen kirjoittama tämä on.
Tämä on niin kulunut, kun on ollut minut Raamatun välissä.
"Anna minulle toivon ja lohdutuksen sanat, niin teen niistä laulun, -
jota hiljaiset linnut varjoissa lakkaamatta laulavat.
Anna minun laulaa valosta ja rohkeudesta, -
vaikka kuljettaisit yöstä yöhön, myrskystä myrskyyn; -
vaikka sulkisit sieluni ovet, -
vaikka kieltäisit minulta kaiken sen, mistä laulan.
Anna minun laulaa toivosta, vaikka veisit minut tyhjyyteen, -
missä kaikki yhteydet katkeavat.
Vaikka katkeruus tunkeutuisi sieluuni sakeana sumuna, -
anna minun laulaa toivosta ja rakkaudesta.
Tarkatkoon sinun korvasi rukousteni ääntä.
Anna minulle toivon ja lohdutuksen sanat, niin teen niistä laulun, -
jota hiljaiset linnut varjoissa lakkaamatta laulavat."
Tässä lukee vielä: "Elämämme voi monesti olla kulkemista yöstä yöhön, -
myrskystä myrskyyn.
Se voi olla tyhjyyttä, jossa tuntuu, että kaikki yhteydet katkeavat.
Yhteydet katkeavat lähimmäisiin ja Jumalaankin.
Kuitenkin, vaikka elämä olisi tällaista, -
toivon, että sydämissämme olisi aina se toive, -
'anna minulle toivon ja lohdutuksen sanat, niin teen niistä laulun, -
jota hiljaisuudessa linnut lakkaamatta laulavat'."
En saa selvää, onko tämä lauluntekijän nimi.
Tämä kuulostaa minusta hyvältä.
Tässähän on Pia Perkiön sanat.
Sitten tässä lukee vielä: "Jumala siunatkoon sinua ja rakkaitasi.
Kiitos, että olet minun ja perheeni rinnalla".
Sitten, jossakin vaiheessa, kun lähtö lähenee, -
sinne Taivaan kotiin.
Minusta yksi ihanimmista lauluista on tämä.
Minä en nyt toivottavasti laula, koska se menee minne sattuu.
Olin ihan hyvä laulamaan nuorena mutta ukko ja penskat kieltävät.
Enää en muista säveliä.
Olin kerran jonkun tangoprinssin kanssa samassa kirkossa laulamassa.
Hän sai hyvät taputukset.
Kun minä kajautin 'Anna minulle tähtitaivas', sain paremmat.
Kerran näin hänet jossakin muussa tilaisuudessa, -
niin ei tullut edes tervehtimään. Minua huvitti se.
Minulla sortuu ääni.
Olisin halunnut laulaa mutta perhe ei halunnut kuunnella hengellisiä lauluja.
On parempi, että minä vain luen tämän.
En lue koko laulua mutta näin tämä menee.
"Kerran kaunehin, laulu riemuisin soi kuin vetten pauhu aivan.
Sen mä kuulla saan, -
pois kun päältä maan saavun riemuhun mä taivaan.
Karitsan kun edessä... -
edessä mä seisoen..." Kyllä tässä lukee näin. Kai se on niin.
"Taivaan kultakanteleita soitellen.
Silloin armahin, laulu riemuisin, soi kuin vetten pauhu aivan.
Kerran aatosten, sydäntoiveiden, Herran luokse liitäessä, -
oikein tunteissa -
nautin autuutta maisen murheen hälvetessä.
Uskon silmä näkemään jo aukaistiin, mitä Golgatalla meille ansaittiin.
Kerran aatosten, sydän toiveiden -
korkeuteen kohotessa."
Vielä yhden säkeistön luen tästä.
"Jeesus rakkahin, saanko vihdoinkin myös mä päästä autuuteesi?
Saako tällainen, heikko vaivainen, tulla, Jeesus, yhteyteesi?
Saa, kun itse tällaisen Sä lunastit, veres kalliin tähteni kun vuodatit!
Jeesus rakkahin, saan kai vihdoinkin täältä päästä yhteyteesi."
Olin Hämäläisen Leon kanssa -
jossakin seurakunnassa puhumassa.
Leo tämän laulun laulatti ja kysyi, -
mikä oli tärkein sana tässä laulussa.
Paljon sanoja tässä on.
Monet vastasivat. Minä istuin etupenkissä odottamassa vuoroani.
Ensimmäistä kertaa olin siinä seurakunnassa.
Mietin, mitenkä ne ei tiedä, mikä on tässä tärkeintä.
Ihmettelin, miten voi olla, etteivät he ymmärrä, mikä on tärkein sana.
Se on se 'Saa'.
Kun kysytään, saako tällainen, heikko vaivainen, tulla Jeesuksen yhteyteen, -
"Saa, kun itse tällaisen Sä lunastit, veres kalliin tähteni kun vuodatit!
Jeesus rakkahin, saan siis vihdoinkin täältä päästä yhteyteesi."
Tämä on minusta mahdottoman ihana virsi.
Tykkään tosi paljon.
Sitten vielä pikkuisen aikaa jatkan.
Lemisen Eki tulee minulle mieleen monestakin syystä.
Haluan kertoa siitä.
Eki oli hyvin, voi sanoa, rakastettu -
ja toisaalta myös hyvin arvosteltu ihminen ja evankelista.
Monet rakastivat Ekiä.
Eki osasi Raamatun ihan ulkoa, varmaankin.
Hän oli minullekin hyvä opettaja.
Muutaman kerran sain Ekin kanssa kulkea työreissuilla.
Hän sanoi minulle: "Sinun kanssa haluan lähteä, -
kun sinä julistat evankeliumia." Se tuntui hyvälle.
Siinä, kun autolla ajettiin, sanoin Ekille joskus siitäkin, -
kun niin vähän muistan ihmisiä, siis ystäviä ja sukulaisia.
Eki kysyi minulta: -
"Ajatteletko milloinkaan, että mitähän sille kuuluu?"
Sanoin: "Totta kai ajattelen". Siihen hän sanoi: "Se on jo rukous".
Minulla oli joku ihme, en tiedä, joku kompleksi rukoilemisesta.
Se tuli helpoksi.
Se on jo rukous, kun ajattelee, mitä toiselle kuuluu.
Me kierrettiin muutamilla paikkakunnilla yhdessä.
Eki antoi aina minun puheista 6+.
Yhden kerran hän sanoi: "9 ja puoli."
Kysyin, mistä johtuu. "Oli niin lyhyt."
Sen illan ajan oli vienyt kirkkoherra -
ja kappalainen, tai mikä se olikaan.
Aikaa oli jäljellä yhteensä 20 minuuttia.
Ajattelin, etten voi puolta viedä siitä Ekiltä.
Pidin oikein lyhyen puheen, semmoisen 5 minuuttisen.
Ekille jäi vähän enemmän aikaa.
Minua saisi useamminkin muistuttaa siitä, että pitäisin lyhyempiä puheita.
Olen niin kova höpöttämään.
Minä sain tuntea Ekin, joka oli aito ja rehellinen, -
ja oli ihmisen rinnalla.
Joskus, kun olin oikein tiukoilla, -
siis henkisesti tiukoilla, -
olin saanut moitteita jostain tai jotain muuta sellaista.
En halunnut usein soittaa Ekille kotiin, -
ettei ole hankalaa hänen vaimollensa eikä Ekille.
Silloin tällöin itkin ja soitin ja puhuin, mikä on.
Silloin Eki sanoi jotakin siihen -
ja sanoi: "Kyllä se siitä menee. Hyvä tyttö sinusta vielä tulee."
Se tuntui aina yhtä hyvältä.
Yhden joulun alla soitin Ekille ja sanoin samasta asiasta, -
kun ei rahat olisi millään riittänyt laskuihin. Ei millään tavalla.
Sama sana ei lohduttanutkaan. "Hyvä tyttö sinusta vielä tulee."
Minulla on tämän Testamentin välissä Ekin kortti.
Se aarre on minulla jossakin Raamatun välissä.
Siinä lukee...
Kaksi päivää ennen jouluaattoa Ekiltä tuli kortti, -
jossa pikkuinen poika yrittää kurottaa ulko-oveen joulukranssia.
On noussut ihan varpailleen, että saa sen laitettua.
Eki kirjoitti siinä: -
"Tämä pieni poika voi suorittaa tehtävänsä ihan hyvin.
Me taas pudotaan ja pudotellaankin -
mutta emme putoa hankeen emmekä tyhjyyteen, -
vaan Jumalan armoon Kristuksessa Jeesuksessa."
Jotenkin tuntui, että siitä tuli minulle joulu.
Se kortti on yhä tallessa rakkaana muistona Ekiltä.
Eki oli ihminen, minun mielestä, isolla i-kirjaimella.
Monet, jotka arvostelivat, -
eivät nähneet Ekissä hyvyyttä ja kauneutta, mikä hänessä oli.
Monet myös näkivät sen.
Minusta Eki on ollut yksi hyvin suuri evankelista.
Vähän ennen kuolemaansa, kolme päivää ennen, Eki kirjoitti runon.
"Ota minut syliin. Jumala, kuljetat outoja teitä.
Ymmärrän sinua yhä vähemmän -
mutta tarvitsen sinua entistä enemmän.
Olen edessäsi avuton, kuin vastasyntynyt lapsi.
Kohta purskahdan itkuun jälleen. Ota minut syliin."
Aamen.
TV7 kautta voi kaikki kuunnella minun ohjelmia -
ja TV7 kautta voi myös tukea minun työtä.
Minusta on kiva, jos tulet sillä lailla lähettämään.
Ohjelmien kautta, jos ne on koskettanut sinua.
Voit lähettää kirjeen tai kortin TV7:lle ja sieltä ne lähetetään minulle, -
ja tukea myös taloudellisesti.
Kiitos siitä, että Herra rakastaa niitäkin, -
jotka haluaa antaa kymmenykset Herralle, Herran käyttöön.
Kiitos sinulle, että haluat olla minun tukena, koska tarvitsen sitä.
Olen riittävän höperö muutenkin.
Jumala sinua siunatkoon. Aamen.
Tekstitys: A. Eskola