No hei. Puhun tällä kertaa hyvin vakavasta aiheesta, -
enkä tee sitä mielelläni.
Minulla on oikein sellainen -
pakottava tarve puhua tästä.
Tiedän, ettei tätä ole vain yhden ihmisen kotona -
vaan hyvin monienkin.
Olen rukoillut paljon tämän puolesta -
ja ihmisten puolesta, jotka ovat nousseet minun sydämelle.
Rukoillut sitä, että löytyisi se valo ja kirkkaus, -
siihen liittoon.
Ja myös ehdoton anteeksiantamus toisilleen.
Kuuntele sillä korvalla, minkä Jumala antaa sinulle, -
missä annetaan anteeksi ilman ehtoja.
Minä en käytä kenenkään nimiä tietenkään -
mutta kerron yhden tilanteen, -
joka oli joku aika sitten minulla.
Olen tuntenut tämän pariskunnan jo useamman kymmenen vuotta.
Ja aina on samasta asiasta kyse.
Tuntuu tosi vaikealle ja pahalle, -
kuulla, mitä vaimo puhuu miehelleen -
tai miehestään.
Sama asia tulee aina esille.
Tuntuu, ettei heidän ole helppo olla yhdessä.
Mutta edelleen he ovat avioliitossa.
Toivottavasti se johtuu siitä, -
että molemmilla on edes hitunen uskoa siihen, -
että Jumala voi parantaa sen liiton ja tehdä siitä tahtonsa mukaisen.
Kerron yhden tilanteen, mikä oli viimeksi.
Vaimon olen tuntenut pitempään kuin miehen, mutta ihan työn alusta asti.
Yli 30 vuotta, lähes 40 vuotta.
Ja aina saman asian takia.
Mies on joskus tehnyt jotain sellaista, mikä ei ole oikein, -
ja vaimo ei pysty antamaan sitä anteeksi eikä pääse siitä irti.
Tuntuu hirmu vaikealle, -
kun haluaisin sydämeni pohjasta auttaa heitä.
He ovat minun ystäviäni.
Haluan, että ovat jatkossakin, tämän ohjelman jälkeenkin.
Uskon, että on tällaisia samanlaisia avioliittoja ja muitakin ihmissuhteita.
Ei ole ainutkertainen varmasti.
Soitin vielä Martti Ojarekselle, että mitä mieltä hän on, -
pitäisikö tästä puhua, niin Martti sanoi, että ehdottomasti pitää.
Tämä on varmasti hyvinkin yleinen asia.
Tämä, että syytellään toista.
Minulla on tässä runo. En muista, mistä olen sen ottanut.
"Joku käveli ylitsesi joskus kauan sitten, tallasi rakoon ja siihen jäit.
Siinä pysyt loppuelämäsi ellet ryhdistäydy, -
lähde kävelemään tai edes ryömimään.
Et itse tunnusta itseäsi arvokkaaksi, -
rakasta rakkauden arvoiseksi ja elämää ystäväksesi -
anteeksiantosi ansainneeksi."
Me olimme syömässä jossakin ravintolassa yhdessä, -
kun viimeksi tapasimme.
Siellä vaimo puhui samasta asiasta kuin ennenkin.
En edes halua sanoa asiaa, koska niin monta kuin meitä on, -
jokaisessa perheessä on omat vaikeat ja kipeät asiat, -
jotka painavat vuosikymmenestä toiseen.
Niistä ei pääse yli.
Siksi on hyvin tärkeää, että tästä puhutaan.
Olen itse sellainen, -
että minulle ei itsesuojeluvaistoa ole Taivaan Isä muistanut antaa.
Minä puhun vaikka telkkarissa, -
koska oikeasti uskon, että tätä on hyvin monissa avioliitoissa -
ja muissa ihmissuhteissa hyvinkin paljon.
Tämmöinen kauna menneestä asiasta, -
josta aina uudelleen yritetään sopia mutta aina jotain menee pieleen.
Ja muuttuu moittimiseksi ja haukkumiseksi.
Me oltiin syömässä siellä ravintolassa -
ja tämä vaimo halusi kortillaan maksaa sen ruuan.
Hän ei muistanutkaan sen kortin numeroa.
Hän lähti hakemaan sitä autostaan, jossa se oli tallessa, -
ja tuli noin 5 minuutin kuluttua takaisin.
Kun hän alkoi miettimään sitä maksua, taas se numero oli hukassa päästä.
Kun olimme kahdestaan sen miehen kanssa, istuttiin siinä pöydässä, -
kysyin "Tämmöistäkö teillä on aina?". "Niin on" hän sanoi.
Sanoin, ettei se ole oikein.
Ei voi olla hyvä. Te molemmat uskotte Jeesukseen -
ja anteeksiantamukseen -
ja rakkauteen, keskinäiseen rakkauteen.
Ei noin kuulu olla.
Olen niin monet kerrat puhunut vaimolle tästä asiasta.
Hän on samaa mieltä mutta mitään ei tapahdu.
Nainen tuli sieltä autolta, istuutui pöytään, -
ja mies maksoi ravintolaruuan, -
koska nainen ei taaskaan muistanut sitä numeroa.
Silloin -
minä yhtäkkiä näin ilmestyksessä, -
miten vaimon kasvoissa lihakset sekunnin murto-osassa liikkuivat -
ja yhtäkkiä vaimon kasvojen tilalla oli saatanan kasvot.
Tiesi, että sieltä se hyökkäys tulee.
Se on saatanan asia eikä Jumalan asia.
Jumala ei halua sillä lailla katsoa ketään.
Saatana valehtelee tälle vaimolle kokoajan.
Vaikka hän kuinka haluisi antaa anteeksi puolisolleen, -
niin saatana iskee sen saman valheen kokoajan hänen sydämeensä.
Ja taas tulee haukkumista.
Mies lähtee välillä jonnekin hoidettavaksi, koska ei jaksa -
vuodesta toiseen samaa asiaa, jota jauhetaan jauhamistaan.
He molemmat ovat minulle rakkaita ja Jumalalle erittäin rakkaita.
Jumala haluaa eheyttää heidän avioliiton.
Tai jonkun muun, jolla on esimerkiksi ystävän kanssa välit poikki.
Jumala ei halua, että eletään niin, että ollaan tuppisuina, -
eikä sitä, että nähdään asia niin kuin saatana meille näyttää, -
koska hän on valheen isä.
Se valehtelee meille aina.
Tässä Matteuksen evankeliumin 5. luvussa sanotaan: -
"Mutta minä sanon teille: -
rakastakaa vihollisianne ja rukoilkaa niiden puolesta, jotka teitä vainoavat,"
Tästä tilanteesta, mistä kerroin, -
sanon myöskin sen, että jos saatana on paikalla, minua alkaa kuvottaa.
Siinä ei tullut. Kasvot vain muuttuivat pirun kasvoiksi -
mutta minulla ei ollut kuvotusta. Siinä ei ollut saatana paikalla -
vaan se oli saanut syvälle vaimon sydämeen -
juntattua sen valheen.
Hän ei itse kuule sitä, puhuessaan siitä, -
oikealla lailla, -
vaan kuulee silla lailla, kuin saatana haluaa.
Voi kun osaisin selittää oikein, että ymmärtäisitte.
Vaimo ei ollut saatanan vallassa mutta oli saatanan valheen vallassa.
Se vääristi hänen mielessään sen kuvan puolisostaan.
En tiedä ymmärrättekö, mitä tarkoitan.
Toivottavasti ymmärrätte.
Uskovia ihmisiä molemmat -
ja elämä on tällaista.
Ei ole kovin helppoa kummallakaan.
Ei ole eikä tällä lailla tule jatkossakaan olemaan helppoa.
"Joku käveli ylitsesi joskus kauan sitten, -
tallasi lakoon ja siihen jäit."
Näin on tapahtunut kymmeniä vuosia sitten tässä perheessä.
En tiedä onko sinulla kenenkään kanssa ollut tällaista tilannetta.
"En halua tavata sitä ihmistä enää."
"Se on loukannut minua niin paljon, niin monta kertaa niin pahasti."
Otetaan ja lähdetään lätkimään.
Puretaan avioliittoja ja muuta tällaista.
Ei ero välttämättä ole se asia, joka korjaa tilanteen.
Se on pelkästään se, että sanot Herralle -
"periksi en anna ennen kun saat minut muuttumaan niin, -
että minä annan anteeksi."
Se toinen pyytää anteeksi viimeisen kerran -
ja minä annan anteeksi viimeisen kerran, -
eikä siitä asiasta enää puhua, koska Jumala ottaa sen hoitoonsa.
Ja silloin se on käsitelty.
Kun Jumalan edessä teet sovintoa, -
ja käsittelet sitä puolisosi kanssa -
tai ystäväsi kanssa, jonka kanssa on välit poikki, -
meille kuuluu juuri se Isä meidän -rukouksen sana -
"anna meille meidän velkamme anteeksi, -
niinkuin mekin annamme anteeksi meidän velallisillemme;
Äläkä saata meitä kiusaukseen; vaan päästä meidät pahasta, -
sillä sinun on valtakunta ja voima ja kunnia iankaikkisesti. Aamen."
Me saamme pyytää Jumalalta sitä, -
että Jumala antaisi sen voiman, -
että jaksaisin antaa anteeksi.
Että sovittaisiin asia viimeisen kerran -
eikä sitä sen jälkeen ole siinä avioliitossa -
tai näiden ihmisten välillä.
Kun se sovitaan, niin se sovitaan.
Meillä ei ollut Tasin kanssa mitenkään helppo liitto.
En ole hirveän paljon puhunut Tasista mutta sen kuitenkin, -
että Tasi aikoinaan joi paljon.
Siinä oli kaikkea muutakin mutta en halua edes puhua niistä, -
kun ne aikoinaan selvitettiin.
Sen koomin ne ei ole minua painanut.
Kun tulin uskoon, oli paljon asioita, jotka painoi mieltä, -
mitä Tasi oli tehnyt.
Silloin tuntui, etten jaksa.
Joku antoi minulle hirveän hyvän neuvon.
Sanoi, että hommaa aina kun muutatte...
Tasi oli ilmavoimissa töissä ja meille tuli siirtomääräys, -
että kolmen kuukauden kuluttua on muutettava johonkin.
Kerran, kun Tampereella oltiin, -
sanottiin, soittivat Tasille, kun ei kerennyt määräys tulla, -
että heillä on hirmuinen kiire ja hätä, -
joten pitäisi tulla mahdollisimman äkkiä.
Tasi sanoi "Heti kun asunto löytyy, me tullaan".
Seitsemän päivän päästä me muutettiin Tampereelta Rovaniemelle.
Totta kai se oli rasittavaa, siis Tasille se työ.
Oli asioita, joista ei saa puhua, kun ne ovat salaisia.
Hän ei koskaan voinut minullekaan puhua niistä.
Kuitenkin jollakin lailla piti niistä selvitä.
Ymmärrän sen, että ei jaksanut aina.
Ei jaksanut olla ystävällinen -
mutta viina oli hyvä siinä, että hetkeksi unohti.
Sain neuvon, kun asuimme Porissa -
ja olin Ulvilassa töissä Kehitysvammalaitoksessa.
Bussilla kuljimme aina meidän talon lääkärin kanssa -
yhdessä töihin ja töistä pois.
Hänelle kerroin, millaista meillä on. Miten vaikeaa on, -
kun odottaa miestä kotiin.
En viitsi edes sanoa, mitä hän sitten puhui -
kunnon humalassa.
Miten jaksan tällä lailla?
Hän antoi minulle hyvän neuvon.
Aina, kun muutatte jonnekin ja olet tavarasi purkanut, -
niin mene soittamaan naapurin ovikelloa -
ja kutsu hänet kahville.
Kun löydät sellaisen ihmisen sieltä, jolle voit puhu, niin puhu sille.
Kyselin häneltä, että tulenko minä hulluksi.
Tällä neuvolla olen pärjännyt tähän asti.
Minä teen juuri näin.
Esimerkiksi Tampereella tutustuin...
Siellä oli kaksi päivystysasuntoa, joista äkkiä pääsi luolaan.
Niistä näki hyvin paljon, hyvin kauas, juuri lentoliikennettä ja sellaista.
Tasi sanoi minulle aina -
"Asuimmepa missä tahansa, olet niin kuin kaatopaikka.
Sinulle kaikki kertoo murheensa."
Minä olen ollut nuoresta asti sellainen.
Kun olin esimerkiksi Harjamäessä, -
täällä Kuopiossa, mielisairaalassa vastaanotto-osastolla, -
osastonhoitaja pyysi minua menemään puhelemaan, kun tuli uusi asiakas.
"Sinulle ne puhuu kuitenkin." Ja niin ne puhui.
Hetan kanssa me ystävystyttiin oikein paljon.
Siis tosiaan voimakkaasti -
siellä Tampereella. Päivittäin tavattiin toisiamme.
Silloin, kun oli ollut vaikeaa, -
kun tuntui etten jaksa yhtään, vaikea yö oli, -
niin menin Hetan luokse. Heta sanoi, -
että kun olin puolituntia puhunut, -
sanoin 'No niin, kyllä me tästä eteenpäin mennään'.
Niin minä tein. Se oli sillä selvä.
En minä Tasille puhunut, että minulla on paha olla -
tai on vaikeaa, mutta taas päästiin eteenpäin.
Se puolituntia, puhua avoimesti toiselle ihmiselle, johon luottaa, -
oli hirveän tärkeä ja hyvä.
Heta laittoi minun luokse lapsiansa -
ja välillä ukkonsa, -
kun kertoi heidän ongelmista.
Minä juttelin sitten heidän kanssa.
Me oltiin tosissaan ystävinä koko perheenä.
Ei ne meidän miehet tienneet, mitä me puheltiin.
Heta sanoi, että kellonsa voisi tarkistaa siitä, -
kuinka kauan menee siinä, kun sanon etten jaksa enää.
Kun on puolituntia mennyt, niin taas jaksan.
Näin se oli silloin ja aina minä vaan jaksoin.
Olen Tasillekin sanonut, kun Tasi tuli uskoon ja elämä muuttui, -
viina jäi pois ja väkivaltaisuus, -
ja kaikki tämmöinen, ja tuli oikeasti sellainen rakkaus.
En muistutellut koskaan entisistä, entisistä asioista.
Kun minä itse olin antanut anteeksi, se oli sillä selvä.
Ei Tasin tarvinnut pyytää anteeksi.
Kyllä hän Jumalaltaan on pyytänyt aivan varmasti.
Olen sanonut, että sitten kun menemme taivaaseen, -
saamme yhteisen palkan.
Tämä on ollut meille yhteinen työ, tämä evankeliumin vieminen.
Tasi on ajanut autoa ja minä olen puhunut.
Kerrankin olin telkkarissa, TV7:lla, -
Helsingissä puhumassa jotakin ohjelmia.
Sitten lähdimme kotiin.
Aina siellä ollessa, kun minä puhuin, Tasi meni nukkuman.
Minä nukuin menomatkalla autossa.
Me jaksettiin oikein hyvin samana päivänä kulkea reissu edestakaisin.
Tasi sanoi minulle, kun pulputin hirveästi poistulomatkalla, kuten aina.
Mennessä pitää olla hiljaa, että saan ajatella.
Pois tullessa, niin kuin silloinkin, Tasi sanoi Jyväskylän kohdalla, -
Kuopiossa asuttiin silloin, ei kun Rautalammilla, -
"Olet jo kolme Raamattutuntia pitänyt minulle.
Pidetäänkö vähän taukoa?"
Ja niin me pidettiin.
Tasin rinnalla olo oli äärettömän tärkeää.
Näin joskus, kun kyyneleet valui hänen silmistä, kun puhuin.
Kysyin, mitä hän silloin ajatteli.
Tasi sanoi "Ajattelin, että tuo on minun rakas".
Näin oli ja toivon, että tämmöisissä liitoissa, mitä on, -
sinä et sääli itseäsi vaan -
"Siinä pysyt loppuelämäsi ellet ryhdistäydy, -
lähde kävelemään tai edes ryömimään.
Ellet itse tunnusta itseäsi arvokkaaksi, rakasta rakkauden arvoiseksi -
ja elämää ystäväksesi, anteeksiantosi ansainneeksi."
Se takia te, ystävät, joista kerroin, -
olette edelleen yhtä tervetulleita kuin tähänkin asti minun luokse.
Uskon, että vähitellen ne puheet muuttuvat.
Meilläkin Tasin kanssa oli myös niitä hetkiä monesti.
Meillä oli alusta asti yhteinen laulu, -
Kaksi onnellista lasta auringon.
Ajattele, että meillä oli niin paljon vaikeata, -
ettei kukaan uskonut tai olisi arvannut, että tämä laulu on meidän yhteinen.
Se oli totta, -
koska on tärkeää, että annetaan anteeksi ja pyydetään anteeksi.
Se on tärkeintä.
Ei pidä kantaa vihaansa, ettei saatana saa sijaa -
ja pääse tuhoamaan meidän ystävyyttä ja avioliittoa, -
ja mitä kenelläkin on.
Jumala siunatkoon sinua ja kaveriasi.
Nyt on vielä aika tehdä sovinto.
Nyt on vielä aika pyytää anteeksi ja antaa anteeksi.
Kun kerran niin on tehty, -
niin silloin se asia on loppuun käsitelty -
eikä siitä tarvitse enää puhua.
Se on niin yksinkertaista.
Kun pyydetään sitä Herran edessä, se varmasti toteutuu.
Tiedän sen omasta kokemuksesta.
Jumala siunatkoon sinua, ja teitä, joista puhui. Tunnistatte kyllä itsenne.
Rakastan teitä molempia ja odotan sitä päivää, -
että te olette pyytäneet anteeksi ja välit on selvät.
Paljon Jumalan siunausta erityisesti teille, -
ja kaikille, joilla on näitä taakkoja, ihmisten välisiä taakkoja.
Rakkaus voittaa kaiken vihan, sanotaan Sanassa, -
myös sinun kohdalla. Jumala sinua siunatkoon. Aamen.
Ruudussa näkyy tukinumero, johon voit laittaa tukesi tähän työhön, -
että ohjelmia voidaan lähettää jatkossakin -
ja ne näkyvät telkkarista, netistä ja sun muista sellaisista vehkeistä.
Toivon, että teitä on paljon, iso ryhmä kuuntelemassa, -
ja ottamassa vastaan sanan, jonka kerron teille.
Se on se elämänsana. Siunausta sinulle. Aamen.
Tekstitys: A. Eskola