No hei.
Nyt me lähdetään muille maille vierahille, -
josta kyllä palataan pois.
Rukoillaan tässäkin alussa.
Kiitos Jeesus, että Sinä olet koko maailman Vapahtaja.
Kiitos Taivaan Isä, että Sinä olet koko maailmankaikkeuden Herra, -
Luoja ja Pelastaja.
Annoit Poikasi meidän jokaisen syntien takia kuolemaan, -
että me päästäisiin iankaikkiseen elämään.
Ole meidän kanssa nyt, tällä hetkellä.
Siunaa tämä puhe, mikä nyt tulee.
Nimessäsi aamen.
Minulla on tällainen tuliainen.
Oltiin Kanadassa ja USA:ssa, ja missä muualla oltiinkaan, -
Vancouverissa oltiin kahdesti.
3,5 viikon reissu.
En tykkää niin pitkistä ollenkaan.
Ensimmäisenä iltana nukkumaan mennessä -
ajattelin, että voi kun tämä olisi jo viimeinen ilta -
ja pääsisin takaisin kotiin, Kuopioon.
Muuta me ei sieltä ostettu itsellemme -
kuin tämän taulun, joka on tämmöinen muovista tehty läpyskä.
Näin tämän yhdessä kaupassa ja -
minun piti ostaa tämä itselleni välttämättä.
Ei sen takia, että se on niin nätti vaan sen sanoman takia.
"For there is nothing that God cannot do."
Mitään ei ole, mitä Jumala ei voi tehdä.
Se on totta tänäkin päivänä -
sinunkin elämässä ja minun.
Tuon Sanan takia minä halusin tämän keittiön seinälle, -
että minä näen sen joka ainut päivä siitä.
Ja muistan sen, ettei ole mitään mahdotonta Jumalalle.
Ei niin pientä asiaa eikä niin suurta, -
etteikö Jumala pystyisi niitä tekemään ja niissä auttamaan.
Minulla on yksi ystävä, Pirjo.
Hänellä on lapsenlapsia ja lapsia.
Ensin tuli lapset ja sitten lapsenlapset. Se on oikea järjestys.
Minttu oli pikkutyttö, -
ja äiti oli mummon kanssa saunassa heidän mökillä.
Siellä oli pikkuinen pätkä sateenkaarta näkynyt.
Minttu oli tullut saunanovelle sanomaan äidille ja mummolle, -
että on sateenkaari mutta vain pieni.
Mummo oli selittänyt, että Jumalalla on niin paljon muutakin tekemistä, -
niin ei ole kerennyt suurempaa laittamaan.
Minttupa ei uskonut.
Olkaa siis lastenkaltaisia, sanoo Jeesuskin.
Minttu meni ulos.
Saunan ikkunasta oli nähnyt sinne, missä Minttu polvistui rukoilemaan.
Kädet ristissä hän rukoili isoa sateenkaarta.
Yhtäkkiä se tulla lehahti taivaalle.
Se pienen tytön rukous kuultiin ja siihen vastattiin.
Jeesus puhuu itse siitä, että meidän pitäisi olla lapsenkaltaisia.
Jollakin tavalla itse koen, että olen lapsellinen -
mutta ei se sitä tarkoita, vaan lapsenkaltainen.
Että me uskotaan näkemättäkin ja muutenkin.
Ei ole tätä, että 'tuo on niin iso asia, ettei Jumalakaan voi sille mitään'.
Ihan väärä oletus. Jumalahan voi.
Ei ole niin isoa asiaa, etteikö Jumala voisi tehdä jotain meidän murheille -
ja suruille, mitä meillä on.
Minä harvoin puhun, mielestäni, -
niistä ihmeistä, joita Jeesus on tehnyt minun elämässä -
yhdessä Taivaan Isän kanssa.
Kerron nyt joitakin, jotka ovat minua erityisesti puhutelleet.
Ihan ensin aloitan siitä, -
kun muutetiin Rovaniemeltä Rautalammille, kun Tasi jäi eläkkeelle.
Tasi oli ilmavoimissa, niin neljäkymppisenä jäi eläkkeelle.
Siellä ollaan niin laiskoja.
Oltiin menossa omalla autolla, pojat ja me, -
ja tavarat tuli eri autolla.
Tai oli mennyt jo suurin osa etukäteen.
Aika väsyneitä oltiin jo matkasta -
ja tuntui ettei kerta kaikkiaan tule sellaista pitempää tienpätkää, -
että pääsisi ohittamaan edessä olevan ison auton.
Sitten yhtäkkiä näkyikin, että tuossa on se tie.
Katsoin oikealle. Sieltä oli suora tie risteykseen.
Sieltä tuli hirveää vauhtia joku, -
oliko se kuorma-auto, kohti tietä.
Se kurvasi meidän edellä menevän nokan edestä -
ja meni osittain ojanpohjan kautta takaisin tielle.
Minä kiitin Herraa silloin, että me ei päästy ohittamaan.
Että tälläkin on joku tarkoitus.
Jos me oltaisiin päästy ohittamaan, niin me oltaisiin kuoltu -
siihen risteykseen.
Niin äkkiä, kun oli odottamassa ensimmäinen oma koti.
Tuntui jotenkin ihmeelliselle, -
suurelle, suurelle Jumalan ihmeelle.
Kun pääsimme Rautalammille, toukokuun viimeisenä päivänä, -
kun koulut oli loppunut, -
niin siellä oli 5 isoa vanhaa omenapuuta pihassa -
täydessä kukassa.
Et usko millainen oli se tuoksu.
Se huumasi suorastaan. Tuntui ettei sellaista ole olemassa.
Rovaniemeltä lähtiessä -
nipin napin jotkut koivut olivat hiirenkorvalla.
Siellä alkoi taas joku näistä -
meidän matkakertomuksista, mitä meillä on ollut.
Siinä oli Jumalan varjelus mukana.
Minä kiitin siitä, niin kuin äsken sanoin, -
ja me selvittiin hengissä.
Me ei nähtävästi oltaisi edes huomattu sitä autoa -
mutta jostakin syystä Tasi ei lähtenyt ohittamaan.
Sitten sen jälkeen, kun oltiin siellä Rautalammilla.
Minä olin jättänyt silloin sen sairaanhoitajan työn Rovaniemellä, -
kun Herra oli sanonut, että Hänellä on toinen tehtävä minulle -
ja minun pitää lukea paljon Raamattua, koska tarvitsen sitä.
Oli tarkoitus, että minun palkalla, -
jonka teen Rautalammilta käsin, -
maksetaan talolaina -
ja muulla lailla muita velkoja.
Herra sanoikin, että äläpäs menekään töihin vaan lue Raamattua.
Niin minä tein. Minä en mennyt töihin.
Kerroin Tasille, miksi en mene.
Tasi ei ole koskaan sanonut minulle, esimerkiksi työasioissa, -
saanko tehdä jotain vai enkö saa.
Olen aina saanut itse päättää, minne menen ja minne en.
Olen ollut paljon kotiäitinä ja -
olen iloinnut niistä asioista, mitä sieltä löytyy.
No niin. Mutta kuitenkin -
Rautalammilla luin Raamattua.
Neljä vuotta kesti se minun koulu.
Aikaisemmin jo, heti kohta, kun olimme muuttaneet, -
soitin diakonissalle: -
"Onko teille uskovaisia ihmisiä täällä Rautalammilla?"
Hän sanoi muutaman olevan.
Menin rukouspiiriin ja siitä se alkoi.
Siinä ei ollut mitään ihmeellistä.
Mutta Rautalammilta minun työ alkoi.
Tai oikeastaan oli alkanut jo Rovaniemellä.
Nyt kun muistan, niin minäpäs kerron sen tässä sinulle.
Olin siellä kehitysvammalaitoksessa kahden osaston osastonhoitajana.
Kun olin tullut uskoon, niin kaikille kerroin siellä, -
mitä minulle on tapahtunut.
Kun tein työlistat, kaksi oli aina iltavuorossa, -
niin laitoin vuoronperään jonkun työntekijöistä -
itseni kanssa iltavuoroon, että voin kertoa Jeesuksesta.
Muistan, että yhtenä iltana oli Kaarina.
Minä sanoi, että minulla olisi asiaa.
Silloin oli työt tehty ja pystyttiin puhumaan.
Hän tuli kuuntelemaan -
ja kerroin, että olen tullut uskoon -
ja Jeesus haluaisi sinutkin omakseen.
Kaarina katsoi ihmeissään minua.
Ja sanoi, että oli viime yönä nähnyt, -
että oli hyvin syvässä, syvälle meni rappusia -
ja hän oli siellä alhaalla.
Sinä huusit sieltä yläpäästä, jossa näkyi valoa, että "Tule tänne.".
"Älä jää sinne vaan tulle tänne valoon."
Seuraavana iltana minä puhuin hänelle tästä -
ja Kaarina otti Jeesuksen vastaan.
Jumala näytti ensin Kaarinalle ja sitten minulle Sanan -
samasta asiasta saman tien.
Olin rukoillut, että edes yksi tulisi uskoon ennen kun muutan.
Sitten rukoilin "Anna toisen tulla uskoon, ennen kuin me muutetaan".
Ja sitten joitakin Tasin työkavereita.
No, ei mitään siinä. Sitten Rautalammilla jotenkin tuntui, -
että halusin rakentaa sitä kristittyjen yhteyttä kovastikin.
Ihan oikeasti rakkaudessa.
Meillähän on täsmälleen sama Jeesus.
Me vaan nähdään Hänet välillä eri kantilta.
Itsekin näen välillä eri kantilta.
Jos olen surullinen, minulla on se Jeesus, joka auttaa surussa.
Jos olen iloinen, niin Jeesus iloitsee minun kanssa jne.
Olen on sairas, niin Jeesus auttaa siinäkin, sairaudessa.
Olen saanut monet kerrat sen kokea omalla kohdallakin.
Olen saanut parantua hyvin monista eri sairauksista.
Mutta se ei ole tärkeintä vaan se, -
missä minä vietän iankaikkisen elämän.
Onko se Jumalan luona taivaassa vai onko se kadotuksessa?
Kukaan meistä ei pääse taivaaseen muutoin kuin Jeesuksen kautta.
Jeesus itse sanoo "Kukaan ei tule minun tyköni -
ellei Isä häntä vedä".
Isä, Taivaan Isä, siis kaikkivaltias, -
kaikkiriittävä, kaikkivoiva, -
vetää puoleensa erilaisilla elämäntapahtumilla.
Joitakin hyvillä asioilla, iloisilla asioilla, -
joitakin vaikeilla, surulla, -
sairauksilla, mitä kenelläkin on.
Koko ajan Jumala tekee sinunkin kohdallasi töitä -
ja sinä sanot, ettei Jumala kuule.
Kuulehan se, joka ainoan sinun ajatuksesikin.
Ja muistaa ne kanssa ja haluaa auttaa.
Mutta ei pakolla.
Jumala haluaa, että sinä itse -
omasta tahdostasi kuulet Jumalan kutsun.
Vapahtajaamme Jeesukseen Kristukseen uskominen -
ja Jumalan lapseksi pääseminen on elämämme kallein asia.
Semmoista rikkautta ei kukaan voi ansaita, ei mistään muualta.
Mennäänpä sitten pitemmälle.
Oli puhe niistä ihmeistä.
Hirvittävän aikaisin jo, kun oltiin Rautalammilla, -
Jumala puhui minulle, -
että minun pitää lukea paljon Raamattua, koska tarvitsen sitä.
Olikohan se jo Rovaniemellä ollessa, kun Hän puhui, -
että tulen paljon saarnamaan.
Niin minä olin kotiäiti ja -
minä luin Raamattua päiväkaudet.
Kun olin pyytänyt Jumalalta selittäjää, -
ja Jumala ei antanut, niin sanoi "Selitä itse".
Myöhemmin ymmärsinkin, että minulla on maailman paras selittäjä.
En ole ainuttakaan selitystä lukenut enkä aio lukea, -
koska Jumala kielsi ne minulta. Raamattu on ainut kirja, jota luen.
Niistä ihmeistä. En hirveän paljon puhu sairauksien parantamisesta -
sen takia, kun minusta hyvin monet puhuu niistä.
Sairauksista parantumista pyydetään paljon.
Mutta minä ajattelen pitemmälle.
Ajattelen sitä, että vaikka olisi kuinka terve -
mutta ei usko Jeesukseen, niin on matkalla kadotukseen,
Mutta jos uskon Jeesukseen ja olen sairas, -
niin olen matkalla taivaaseen.
Pannaan asiat oikeaan järjestykseen.
Terveys ei ole tärkein asia ihmisellä.
Minun on hyvä puhua siitä, voisin vaikka päivän puhua, -
kun minulla on ollut niin paljon sairauksia, vaikeita sairauksia.
On nytkin, tälläkin hetkellä.
Nyt meidän Tasikin sairastaa. Just tuli kokeista.
Katsottiin onko sillä aivot.
Taivaassa me ollaan täysin terveitä kaikki.
Minun lähimuisti on alkanut huononemaan.
Hällä väliä. Ei minua häiritse.
Monesti, kun puhun jossakin kirkossa, -
rönsyillen sielläkin, kuten näissä puheissa.
Alan puhua jostakin muusta ja en muistakaan, mistä ennen puhuin, -
niin sanon "Mistä minä puhuinkaan?". Joku sieltä sanoo, mistä puhuin.
Sanon "Yksi on kuunnellut". Se on ihan hyvä.
Minua ei häiritse itseäni millään lailla, että töppäilen.
Minusta se on vaan hauskaa.
Olisi kauheaa, jos ihmiset olisivat vakavia minua kuunnellessaan.
Minusta on paljon kivempaa, kun ne nauraa.
Meidän elämässä on minun uskoontulon jälkeen tapahtunut -
valtavan paljon suuria ihmeitä.
Ja pieniä ihmeitä.
Ne ovat olleet ihan selvästi Jumalan tekemiä ihmeitä.
Olen kertonut meidän katon maalauksesta ja muista.
Mutta yhdestä en ole kertonut.
Se on minusta hyvin suuri asia.
Me oltiin tosi tiukoilla Rautalammilla asuessa, oikeasti.
Ei ollut rahaa, kun vain Tasin eläke tuli meille.
Kasvavat lapset olisivat tarvinneet kaikkea, johon meillä ei ollut rahaa.
Minulla oli tapana joka päivä lähteä lenkille, -
kävellä ja jutella Jumalan kanssa.
Minä siinä Jumalalle puhuin siitä, että olisi kiva, -
jos meillä olisi kunnon auto, -
ja voisi tehdä keittiöremontin -
ja laittaa saliin parketin.
Mieli teki sanoa Jumalalle, tai Jumalalle puhuin, -
"Mieli tekisi sanoa Sinulle, että Sinullakaan ei ole niin paljon rahaa, -
että voisit tämän minulle antaa.
Mutta kun Sinä olet kuitenkin Jumala, niin en sano".
Tuli seuraava päivä. Minulle soitettiin Kuopin osuuspankista.
Ne sanoivat, että istukaa nyt ensin.
Mietin, mitä minä nyt olen mennyt tekemään.
Sitten sieltä joku mies sanoi minulle -
"Onko teillä tietoa, että olette ottolapsi?". Kyllä tiesin.
"Tunsitteko isänne?" Yhden kerran olen nähnyt.
"Teidän isä on kuollut."
Sanoin, että olin edellisenä päivänä käynyt osuuspankista, Rautalammilta,
pyytämässä lisää velkaa, kun omat rahat ei riitä.
Se naurahti ja sanoi, ettei siitä ole kysymys.
"Kun on tutkittu, niin isälläsi oli teidän valokuva ja -
siinä oli puhelinnumero ja osoite.
Te olette isän ainut perillinen."
Hän oli sellainen vapaasielu jollakin lailla, varmaan.
Äiti kuoli yhtä aikaa, kun minä synnyin.
Isä oli sodassa. Ei kestänyt.
Hän kiertävänä hierojana oli kulkenut -
ja sanonut, että pitäähän ihmisen elättää itsensä.
Yhden kerran näin isän jonkun äidin sukulaisen luona.
Ne oli Jumalan 'sattumalta' tavannut sen miehen kanssa, -
sukulaismiehen kanssa.
Kun he olivat kysyneet isältä -
"Oletko pitänyt tyttöösi yhteyttä?", -
niin "En ole edes tiennyt, että minulla on tyttö".
Kaikki ne asiat oli huuhtoutunut pois päästä.
Ne olivat tutkineet, ettei ketään läheisempää sukulaista löydy.
Minä olen ainut.
Me lähdettiin saman tien Kuopioon ajamaan -
-minulla oli ihan hirveä mekko päällä- meidän Juhan kanssa.
Että onko tämä ihan totta. Ja se oli.
Hän oli kolmeen pankkiin pannut rahojansa.
Vienyt muovipussissa.
Yhdessä pankissa sanottiin "Muistan sinun isäsi.
Hänellä oli muovipussi täynnä rahaa ja poltti Klubia."
Eihän pankissa saa polttaa mutta he kiikuttivat hänelle tuhkakupin.
Sieltä tuli sen verran, että me saatiin ne asiat, -
mitä olin rukoillut edellisenä päivänä.
Minusta tämä on ihan älyttömän suuri ihme.
Ja se, että kun kävin isän luona, näin hänet yhden kerran, -
sain kertoa Jeesuksesta.
Toivon, että isä on kanssa siellä taivaan kodissa.
Jumala voi -
tehdä pieniä ihmeitä ja suuria.
Niin suuria. Hän voi tehdä enemmän, monin verroin enemmän, -
kuin kaikki, mitä me anomme tai ymmärrämme.
Sen takia, älä pelkää pyytää suuria asioita.
Mikä sinulle on suurta, ei ole jollekin toiselle.
Meille se oli silloin täsmällinen vastaus Taivaan Isältä.
Kiitos myös siitä isästä, jonka sain tavata.
Jumala siunatkoon sinua.
Vie nyt saman tien Hänelle rukouksesi -
ja pyydä, että Jumala ottaa ne hoitaakseen -
ja Hänen tahtonsa tapahtuu Hänen nimensä kunniaksi. Aamen.
No hei.
Jos haluat tulla tukemaan työtäni TV7 evankelistana, -
niin tervetuloa mukaan.
Ruudussa näkyy tukinumero, -
mihin voit lähettää lahjasi Herran käyttöön ja Herran työhön.
Jumala sinua siunatkoon.
Tekstitys: A. Eskola