No terve. Rukoillaan aluksi.
Kiitos Taivaan Isä, että muistutit tästä puheesta, kun en muistanut.
Olen hömelöpäinen, kuten olet varmasti huomannut.
Tästä asiasta tarvitsee näköjään nyt puhua.
Jotakin aikaisemminkin puhuin jo, mutta rukoillaan vielä kuitenkin.
Kiitos Herra, että olemme saaneet tehdä näitä puheita Antin kanssa -
ja että sinä olet siellä kuuntelemassa, kun ne tulevat telkkarista ulos.
Kiitos, että saan sydämestäni siunata TV7:n työtä, -
Kansan Raamattuseuran työtä -
ja kaikkea raitista hengellistä työtä Suomessa ja koko maailmassa.
Sitä työtä, jossa uskotaan ainoaan oikeaan Jumalaan.
Ja Jeesukseen Kristukseen, -
joka syntyi sovittamaan meidän syntimme Jumalan Poikana.
Meillä ei olisi koskaan muuten -
mitään mahdollisuuksia päästä iankaikkiseen elämään.
Kiitos siitä, että Sinä Jeesus olet se, -
joka ei halua yhdenkään joutuvan kadotukseen.
Sinulle me jätetään tämä puhe.
Herra, ole meidän kanssamme ja avaa sydämemme ottamaan vastaan, -
mitä Sinä haluat antaa. Aamen.
Minulle jotenkin tuli mieleen -
Johannes Kastajasta yksi asia.
Hänen syntymästään.
En puhu nyt Johanneksesta sen kummemmin.
Kuitenkin tämä siihen liittyy.
Jos en puhu, niin kiljaise: "Nyt Johannes unohtui."
Tehdään yhteistyötä.
Ajatellaan tätä aikaa, missä elämme koronan keskellä.
Maailma ei ole entisellään -
eikä samanlaiseksi varmaan tulekaan.
Maailmassa on paljon vaikeita asioita -
ja paljon hyviä asioita.
Sitä ennen kaikkea toivon...
Kuulin jostakin, että 8-vuotias lapsikin suunnittelee itsemurhaa.
Jotain täytyy olla pahasti pielessä kotona.
Sen jälkeen, kun kuulin sen, en ole saanut rauhaa siitä ajatuksesta.
Haluaisin tukea jotain sellaista, -
missä on turvallinen paikka, -
esimerkiksi sijoituskotilapsille, -
jotka eivät voi olla omassa kodissaan.
Kummipojallani ja hänen vaimollaan, Raunilla ja Pasilla, -
on ollut sijoituskotilapsia nuoresta asti.
Parin vuoden päästä he ovat jäämässä eläkkeelle.
Olen nähnyt siellä, mitä se on.
Emme ole usein käyneet, mutta kyllä tiedän, kun soittelemme.
Olen nähnyt, miten suuria ihmeitä Jumala on tehnyt lasten kanssa.
Rauni on ollut kotiäitinä -
ja Pasi on ollut omassa työssään.
Heillä on tyttö ja poika itsellään.
Kodissa, jossa he asuivat alussa, -
tyttö, joka tuli hoitoon, asui heidän tyttärensä kanssa, -
ja poika pojan kanssa.
Se on vaatinut myös heiltä paljon rakkautta.
Kuitenkin olen nähnyt, miten Jumala on tehnyt työtään -
niiden lasten kanssa.
Niiden, jotka ovat olleet hyvin rikkinäisiä.
Jotenkin tuntuu, että sydän särkyy, kun katson mainosta, -
missä joku poika tulee koulusta kotiin -
ja on iloisen näköinen, reppu selässään.
Alkaa aukaista kodin ovea, -
mutta se onkin kiinni, lukossa, -
ja lähtee etsimään uutta paikkaa.
Ei seuraavankaan talon ovi aukea hänelle.
Mutta kolmannen talon ovi aukeaa.
Ja mitä siellä telkkarissa puhutaan?
On niin äärettömän paljon niitä ihmisiä, ja lapsia ennen kaikkea, -
joilla ei ole turvallista kotia.
Ei sellaista kuin pitäisi olla.
Olen ajatellut omaa isääni ja äitiäni.
Äitinihän kuoli, kun synnyin.
Olen ollut ottolapsena kuusiviikkoisesta asti.
Silloin Helena-mummo, äidinäiti hoiti minua.
Isä oli sodassa.
Minulle annettiin uusi koti.
Siellä oli Rusasen mummo.
Kun äiti oli lähtenyt hevoskyydillä hakemaan minua, -
niin mummo oli sanonut: "Tarvitsee lapsi mummonkin. Alan mummoksi."
Niin hyvää mummoa ei voi olla olemassakaan.
Hän rakasti täysin ilman ehtoja.
Juuri yksi päivä ajattelin mummoa -
ja hänen loppuelämäänsä.
Olin viemässä häntä ambulanssilla sairaalaan sydäninfarktin takia -
ja odotimme lääkäriä.
Mummo, jolla oli tytär ja poika itsellään, -
mies oli kuollut vuotta ennen minun syntymääni, -
sanoi minulle: "En ole koskaan rakastanut ketään -
niin paljon kuin sinua."
Silloin tuli mahdottoman ihana olo.
Mummo kiusasi minua, kun sanoin: "Olen sydämesi keskimmäinen."
Mummo sanoi: "Etkä ole, kuin reunimmainen."
Sanoin, etten usko.
Kyllä minä se keskimmäinen olin.
Mummon kuolema on minulle tosi kipeä paikka.
En ole niin hyvää ihmistä tavannut koskaan.
Hänellä oli ehdottomasti rakkautta kaikkia kohtaan, -
ja varsinkin lapsia kohtaan.
Sitten muutimme kauas ja näimme harvoin.
Kuopiosta muutimme Tasin työn takia.
Mummo oli muuttanut toiseen asuntoon Hilin kanssa.
Siellä olimme sitten.
Kun hänellä oli rakkaus lapsia kohtaan, -
niin lapset sielläkin huomasivat sen.
Kun yhden pikkupojan mummo oli kuollut, -
tämä poika meni soittamaan mummon ovikelloa.
Antoi kahden euron rahan -
ja sanoi: "Minä tällä ostan sinut mummokseni, -
kun minun mummoni on kuollut."
Mummo sanoi: "Tämä on niin iso raha, että olen mummosi kuolemaan asti."
Poika oli kertonut pihalla, -
että Rusasen mummon ikkunasta rahaa sataa hänellekin.
Mummo oli ihana kaikin tavoin.
En nyt juutu siihenkään.
Siitä vain jäi paha mieli, -
kun en itse ollut uskossa, kun mummo kuoli.
Puoli vuotta sen jälkeen löysin Jeesuksen.
Minulle jäi epäselväksi, miten mummon on käynyt, -
kun en osannut kertoa Jeesuksesta ja pelastuksesta.
Kun rukoilin sitä, -
minulle sanottiin: "Hän oli niin hyvä lapsille."
Ajattelin silloin, -
että jos joku antaa maljallisen vettä janoiselle, -
niin Jumala ottaa senkin huomioon sitten jatkossa.
Miten olemme suhtautuneet toisiimme?
Rakastavasti vai torjuvasti?
Ne lapset.
Minun äidilläni, tällä ottoäidillä, -
oli paljon vaikeita asioita.
Hänellä oli kerran ollut keskenmeno ja lääkäri oli töppäillyt.
Hän ei voinut saada lapsia.
Se oli hänelle hirveän vaikea asia.
Kuitenkin tiedän, että hän rakasti minua niin kuin osasi.
Mummo oli seinän takana, -
kun asuimme sellaisessa talossa.
Äiti aina sanoi minulle, kun oli keittänyt kahvia: -
"Koputa mummon seinään, että tulee kahville."
Olin koputtanut ja sanonut: "Mummo, tule korviketta juomaan."
Ei siihen aikaan ollut kahvia, oli vain korviketta.
Joskus, kun pihalla oli niin jännät leikit, -
etten ehtinyt ajoissa pissille, niin lirahti pöksyihin.
Kun Hili oli aika pieni ihminen, vaikka oli aikuinen, -
niin menin mummon luo ja kysyin: -
"Onko sinulla Hilin pieniä housuja minulle?"
Mummo otti minun housuni, pesi ne ja silitysraudalla kuivasi.
Minulla oli välillä Hilin housut jalassa.
Minulla oli paljon hyvää lapsuudessakin.
Ja on ollut myöhemminkin, vaikka on ollut paljon vaikeatakin.
Kaikkea mahtuu elämään.
Mutta ne tämän päivän nuoret ja lapset.
Emme saa enää mennä kouluihin kertomaan Jeesuksesta.
Ei siellä saa puhua kuten silloin, kun nuorempana kiersin kouluja.
En puhunut pelkästään Jeesuksesta.
On nuoruuden, murrosiän kapinaa -
eikä itsekään tiedä, miltä tuntuu ja miksi on paha olla.
Haluaa olla erilainen, eikä löydä ystäviä.
Jeesus sanoi: "Sallikaa lasten tulla minun tyköni, -
[...] sillä senkaltaisten on Jumalan valtakunta."
Yksi ihminen on kirjoittanut minulle runon.
Ei kirjoittanut minulle mutta antoi kirjoittamansa runon.
En muista hänen nykyistä sukunimeään, mutta Tuula on etunimi.
Minulla on ollut tämä tosi kauan Raamatun välissä.
Luen sen nyt.
"Minun lapseni liikkuu, etääntyy, lähenee, tekee kipeää.
Mitä on yhdeksän kuukautta?
Ainostaan yksi pieni osa, itu, alku, hedelmöitystapahtuma.
Nyt hän liikkuu. Tiedän hänen elävän.
Sydänäänet tuntuvat voimakkaina.
Mikä riemu, vaikka potkut tekevät kipeää.
Tämä raskauteni, -
jo kolmattakymmenettä vuotta kestänyt jatkuu, -
vaikka napanuora on katkennut aikoja sitten.
Vaikka hän itse ammentaa ravintonsa toisista lähteistä."
Näen tässä myös itseni äitinä.
Äiti, joka minulla oli, -
ei osannut rakastaa, kuten olisin halunnut.
Mutta rakasti niin kuin osasi.
Osoitti myös rakkautta niin kuin osasi.
Aina oli se oman lapsen ikävä, -
kun hänellä ei ollut omaa lasta.
Tuntui, että olenhan minä tässä.
Äiti vei minut pienestä tytöstä asti kirkkoon.
Opetti iltarukoukset. Kolme rukousta peräkkäin.
En lue niitä nyt, kun siihen menisi niin paljon aikaa.
Ne olivat kaikki ihania rukouksia.
Päivät pitkät hän lauloi hengellisiä lauluja -
ja aina nuotin vierestä.
Minäkin laulan nykyään täysin nuotin vierestä. Äitiin tullut.
Ajattelen sitä, -
ja nyt menen Raamattuun, -
että oikeasti lapset tarvitsisivat turvallisen kasvuympäristön, -
elinympäristön. Monet ovat pakolaisleireillä.
Eivät ole olleet muuta kuin pakolaisena koko ikänsä.
Siihen sitä syliä tarvitsisi jokainen.
Sitä syliä, joka on aina auki, -
johon voi aina mennä ja köllähtää.
Johannes Kastaja syntyi Elisabetille, -
joka oli Neitsyt Marian, Jeesuksen äidin sukulainen.
Hän vanhalla iällään tuli raskaaksi.
Siellä odotettiin tulevaa pientä innolla.
Sakarias-isä ja äiti Elisabet.
Herra sanoi Marialle, -
että tämä sinun sukulaisesi, Elisabet, odottaa vauvaa.
"Menepä käymään siellä."
Maria odotti Jeesusta.
Raamattu kertoo, -
että kun enkeli tuli ilmoittamaan, että hän tulee raskaaksi, -
Maria sanoi: -
"Kuinka tämä voi tapahtua, kun minä en miehestä mitään tiedä?"
Enkeli vastasi: "Korkeimman voima varjoaa sinut;"
Ja: "Lapsesi syntyy Pyhästä Hengestä."
Elisabet synnytti puoli vuotta ennen Jeesuksen syntymää.
Johannes Kastaja oli tietä näyttämässä Jeesuksen luokse.
"Katso, Jumalan Karitsa, joka ottaa pois maailman synnin!"
Ihmiset ihmettelivät, kun Sakariakselta meni kokonaan puhekyky.
Hän oli ilmoittanut, että lapsen nimeksi tulee Johannes.
Jumala oli sanonut sen hänelle.
Ihmiset ihmettelivät: "Ei sinun suvussasi ole ketään sen nimistä."
Sitten ääni tuli takaisin ja hän sanoi: "Hän on Johannes."
Ihmiset ihmettelivät siinä sitä.
Että minkä takia ja mitä varten näin pitää olla.
Ihmiset sanoivat, kun katsoivat Johannesta: -
"Mikähän tästä lapsesta tulee?"
"Sillä Herran käsi oli hänen yllään."
Johanneksesta tuli tienraivaaja Jeesukselle.
Ihan muutama päivä sitten -
yhtäkkiä tämä sana alkoi elää minulle hyvin voimakkaasti.
Ajatellaan monia.
Minä katson poliisisarjoja, mitä rikossarjoja ne onkaan, -
ihan suomalaisiakin, joissa oikeista rikoksista joutuu kiinni.
Monesti niissä nuoret pojat ajavat mopoa luvatta, varastavat, -
juovat kaljaa. Ikä ei riitä mihinkään näistä.
Joutuvat putkaan ihan pienenä.
Ei ole äitiä eikä oikein isääkään, jotka välittäisivät.
On voinut olla monta isää ja monta äitiä.
Kuitenkin annetaan näitä ihmisiä Herralle.
Ennen kaikkia näitä ihmisiä, joilla ei ole turvallista kotona.
Meidän lapsillamme -
ei ollut hyvää osaa lähtiessään tähän elämään.
Me emme olleet uskossa. En osannut rukoilla lasten kanssa, -
en opettaa edes iltarukousta, en puhua Jeesuksesta.
Join jonkun verran siihen aikaan. Onneksi ne ovat menneitä.
Olen puhunut nyt aikuisille lapsilleni Jeesuksesta.
Olen ajatellut, -
ettei ole niin surkeata kohtaloa kenelläkään, -
että Herran käsi ei olisi ollut hänen päällänsä, -
kuten oli Johannes Kastajan päällä.
Vaikka kukaan ei näkisi lapsen sydämen sisimpään, -
minkälaista hänen elämänsä on ollut, -
ei ole sellaista, jonka päälle ei Herra olisi laskenut kättään.
Jätetään kaikki nämäkin lapset Herran haltuun rakkaudella.
Luotetaan siihen, ettei kukaan rakasta heitä enempää -
kuin Jeesus rakastaa.
Ei kukaan, vaikka olisi maailman paras äiti, -
voi rakasta enempää.
Siihen turvaan me, epäonnistuneet äidit ja isät, -
saamme jättää itsemme ja lapsemme.
Anteeksiantava on Herra, laupias ja pitkämielinen.
Ja suuri armossaan.
Ei Hän pidä vihaa iankaikkisesti.
Sinut ja minutkin Herra armahtaa.
Hän tietää meidän virheemme ja vikamme, ja riittämättömyytemme, -
ja syytökset siitäkin, että on ollut huono äiti -
tai isä tai lapsi.
Jeesuksella ei ole muita kuin huonoja.
Hän haluaa, että pääsemme Taivaan kotiin.
Jeesus on tie sinne.
Siellä ei ole mitään huonoa vaan kaikki on täydellistä.
Mekin olemme siellä täydellisiä.
Siellä iankaikkisesta iankaikkiseen, -
missä ei ole itkua, ei parkua, -
ei kyyneleitä, ei sairauksia, -
on vain syvä rakkaus.
Semmoinen, mihin ei ihminen pysty, mutta Jumala sen meille lahjoittaa.
Ei tarvitse muuta kuin sanoa: -
"Tässä minä olen. Haluan kuulua Sinulle."
Jää siihen rauhaan tälläkin kertaa.
Jumala sinua siunatkoon. Aamen.
No hei. Jos haluat tukea työtä, jota teen TV7:n evankelistana, -
niin tervetuloa mukaan.
Ruudussa näkyy tukinumero, -
mihin voit lähettää lahjasi -
Herran käyttöön ja Herran työhön.
Jumala sinua siunatkoon.
Tekstitys: A. Eskola