Hei. Nyt on, ainakin todennäköisesti, -
viimeinen puhe, minkä me tänään nauhoitamme Antin kanssa.
Olen erityisen iloinen, että minulla lupa tehdä tämä puhe.
Jos olet kuunnellut minua tai lukenut minun elämäkertakirjan, -
niin minä en puhu siellä perheestäni oikeastaan ollenkaan.
Meillä on kaksi poikaa.
Nyt he ovat aikuisia ja heillä on lapsia.
Meillä on kaksi poikaa ja 6,5 lastenlasta.
Se puolikas on Mervin, Juhan vaimon poika.
Minusta se Tuukka on tosi ihana, -
jos ei paras lapsenlapsista. Kaikki muutkin ovat tosi ihania -
ja rakastan heitä.
Niin kuin poikianikin.
Minä kysyin eilen Juhalta, -
saisinko pikkuisen puhua hänestä, -
ja hän antoi luvan.
Ne asiat ovat olleet niin kipeitä Juhalle, -
ettei hän ole aikaisemmin kestänyt minun puhettani siitä.
Hänen luvallaan puhuin jossakin seurakunnassa, -
ja Juha sanoi: "Älä puhu enää, kun tekee niin kipeätä."
Tämän päivän lapset.
Olen kuullut, että 8-vuotiaatkin suunnittelevat itsemurhaa.
Tämän päivän lapsilla ei ole turvallisia koteja.
Minua erityisesti koskettaa -
sijaiskotilapset ja ennen kaikkea ne sijaiskodit.
Meidän kummipojallamme ja hänen vaimollaan -
on ollut näitä lapsia vuosikausia.
Tunnen heidät, -
ja nämä sijaisvanhemmat ovat ihania.
Tiedän, että siinä kodissa on rakkautta kaikille lapsille.
Heidän omilleen ja niille, jotka ovat tulleet maailmalta.
Aina, kun katson telkkarista sitä mainosta, -
jossa se pieni poika on löntystelemässä koulusta kotiin.
Ovi onkin lukossa ja hän kurkistaa ikkunasta eikä siellä näy ketään.
Menee toiselle ovelle ja sielläkin on ovi lukossa.
Kolmas ovi aukeaa ja poika pääsee sisälle.
Jotenkin minuun oikein sattuu, kun näen näitä, -
että kotona on niin paha olla, omassa kodissa.
Tai ei pysty siellä olemaan, -
koska vanhemmat eivät pysty hoitamaan lapsiaan -
ja pitämään heistä huolta.
Tarvitaan valtavasti rakkautta, -
että otetaan omaan perheeseen näitä lapsia, -
joilla on ollut äärettömän vaikeaa. Jotka ovat rikkinäisiä tullessaan, -
mutta paranevat siellä, kuten on tapahtunut kummipojan perheessä.
Heistä on tullut ihania nuoria ja aikuisia.
Me muutimme Rautalammille Rovaniemeltä.
Nyt en sanoa vuotta, kun en muista numeroita.
Tasi oli silloin 40-vuotias -
ja jäi armeijasta eläkkeelle.
Hän kävi Rautalammilta vielä yhden vuoden Rissalassa.
Kun oli huonot tiet ja hankala talvi, niin ei ruvennut kahta vuotta käymään.
Sitten jäi kokonaan eläkkeelle.
Hän oli vissiin 40-vuotias silloin.
Siitä, kun me muutimme toukokuun viimeinen päivä -
vuonna jotakin.
Lähdimme kylmän keskeltä Rovaniemeltä -
muuttokuorman kanssa Rautalammille ajamaan -
ensimmäiseen omaan kotiin, mikä meillä on ollut tässä elämässä.
Ja viimeiseen nähtävästi, tai siis varmasti, mitä meillä tulee olemaan.
Ajattelimme lasten parasta siinä muutossa.
Silloin oli huumeet tulossa Rovaniemelle.
Halusimme viedä lapset turvaan niiltä.
Teimme sellaisen ratkaisun, että lähdimme.
Näimme, vaikka kaikki meni pipariksi, -
että se kuului Jumalan suunnitelmaan.
Kaikki meidän poikien lapset ovat rautammilaistyttöjen tekemiä.
Juha, ennen kaikkea, -
oli aika ujo, arka ja hiljainen.
Hän jäi täysin yksin Rautalammilla.
Ensin odottivat kesäloman, -
että pääsisivät kouluun ja saisivat kavereita.
Mutta ei.
Kun koulukin alkoi, Juha oli valtavan yksin.
Pekka hommasi kavereita omalla tavallaan.
Juha istui monta kertaa laiturinpäässä -
ja tuijotti veteen tuntikausia.
Ei voinut tehdä mitään. Ei ollut ketään.
Sitten meni muutama vuosi.
He jättivät kaikki lelutkin Rovaniemelle kavereilleen.
Juhakin, koska: "On jo niin iso poika, -
ettei voi niitä viedä Rautalammille."
Ei ollut kavereita, joiden kanssa leikkiä.
Sitten, kun meni vuosia, tuli niitä isompia poikia, -
jotka sanoivat: "Me ollaan sinun kanssa, jos juot."
Siitä alkoi se kierre.
Viina tuli kuvioihin, -
ja näin, miten paha Juhan oli olla.
Tasi joskus, tai siis minä en koskaan pystynyt nukkumaan -
ennen kuin Juha oli tullut kotiin.
Minulla oli kova hätä hänestä.
Yökaudet odotin.
Meillä oli sellainen mökötyshuone, pikkuinen huone, jossa oli oma vessa.
Sanoin Tasille, kun sinne mentiin, että tämä on mökötyshuone.
Täältä ei tarvitse lähteä pois edes pissille.
Hän sanoi: "Sille ei tule paljon käyttöä."
Ei vissiin ollut siinä tarkoituksessa kertaakaan.
En malta mököttää viittä minuuttia kauempaa.
Sieltä ikkunasta näkyi Alatie.
Meidän osoite oli Alatie 7.
Sekin ihan Jumalan antama.
Näkyi se tie, jolta odotin Juhan tuloa ja rukoilin.
Viikonloppuina oli näitä.
En voinut mennä nukkumaan ennen kuin Juha oli tullut kotiin.
Kun hän tuli, minä kysyin: "Haluatko leipää vai mitä?
Voinko antaa sinulle jotain?"
Meni vuosia, vuosia paljon.
Kaveria ei löytynyt.
Juha yritti jollakin lailla tulla näkyväksi.
Kysyi kerran minulta, -
että saako hän tukkaansa leikkauttaa ruutuja.
"Siitä vaan." Ei nekään auttaneet.
Sitten Juha kysyi, saako hän tilata itselleen armeijan takin, -
USA:n armeijan takin.
Sehän oli kauhea hänen päällään.
Siitäkään huolimatta, häntä ei nähty.
Opettajat sanoivat minulle, kutsuivat käymään, -
että hänen pitäisi saada jotain hoitoa.
Kyllä minä sen tiesin, mutta mistäs otat.
Kerran vein psykiatrille.
Tunti oltiin siellä, eikä hän sanonut sanaakaan.
Olin puhunut hänelle, kun hän oli pikkupoika, Jeesuksesta, -
kuten edellisessä ohjelmassa kerroin.
Että Hän kolkuttaa ovelle ja haluaa tulla sisään.
Jotenkin uskon, että sillä, mitä hän oli kuullut aikoinaan, oli merkitystä.
Juha joskus sanoi: "Äiti, et tiedä, -
kuinka paljon juttelen Jeesuksen kanssa, kun olemme kahden kesken."
Se tuntui tosi hyvälle.
Minä tiedän, ja tiesin, että se poika on Jeesuksen kanssa.
Tai tosiasiassa Jeesus on pojan kanssa.
Hänelle ei tapahdu yhtään mitään Jumalan sallimatta.
Kaikki, mitä tapahtuu, on Juhan parhaaksi.
Sillä lailla me mentiin vuosikausia.
Joskus Tasi, kun kuuli meidän ääniä, -
meinasi tulla keittiöön nyrkit pystyssä.
Sanoin: "Takaisin sänkyyn ja heti."
Tätä kesti vissiin 15―16 vuotta.
Juhan elämässä tämmöistä aikaa.
Siinä oli paljon valvottuja öitä.
Jossakin vaiheessa, kun minulla oli hirveä hätä siitä pojasta, -
joka on äärettömän rakas juuri sellaisena kuin on, -
Tasi sanoi: "Me ei voida. Hänen pitää muuttaa muualle.
Me ei voida elää hänen kanssaan."
Sanoin: "Kuule, jos Juha muuttaa, niin minä muutan kanssa.
En ota eroa, mutta Juhalla on oltava paikka, minne saa tulla milloin vain, -
missä kunnossa tahansa."
Siitä asiasta ei sen koommin puhuttu -
eikä Tasi tullut keittiöön, kun Juha oli tullut kotiin.
Sanoin, että hän on niin rikkinäinen, ettei hän tarvitse muuta kuin rakkautta.
Hänellä oli muutama tyttöystävä, pitkäänkin joku, jotka olivat tärkeitä.
Poikien kanssa meni huonommin.
Kiitos niistä tytöistä, jotka oli.
Uskon, että heillä oli tärkeä tehtävä Juhan elämässä.
Ehkä myös toipumisessa vähitellen.
Ja sitten, -
vähitellen, kun Juha aikuistui...
En oikein puhunut tästä meidän ongelmasta kenellekään.
Kerran oli ollut erityisen vaikea yö.
Seurakuntamme diakonissa Auli tuli minua vastaan, -
kun lähdin kylälle kävelemään.
Hän kysyi: "Mitä kuuluu?" -
ja sanoi: "Lähdetään luokseni syömään makkaroita."
Niin me menimme sinne.
Tiedättekö niitä pussissa olevia grillattavia makkaroita?
Hän pani ne veteen kiehumaan. En ollut ikinä syönyt semmoista.
Ajattelin, että miten tämmöistä voi edes syödä.
Mutta sillä lailla me niitä söimme.
Auli oli semmoinen, ettei hän paljon puhunut.
Ei lohduttanut millään lailla.
Uskon, ettei hänen kuulunutkaan lohduttaa.
Minä sain sanoa hänelle, että minulla on paha olla.
Tiesin, että hän rukoilee Juhan puolesta.
Monet muistot ovat niiltä ajoilta.
Kiitos Auli sinulle niistä ajoista.
Siitä, mitä minulle annoit evääksi.
Makkaroita voi kiehuttaa myös vedessä -
ja syödä.
Mutta kuitenkin, siinä meni muutama kerta.
Ensimmäinen oli sellainen, että Juha yritti hukuttautua.
Hänet löydettiin -
tai siis kaverit olivat soutaneet hakemaan ja tuoneet rantaan.
Hän oli sanonut jotakin siitä, että hän on niin yksin.
"Kyllä me ollaan sinun kavereita. Me tykätään sinusta."
Mutta seuraavana päivänä tilanne oli entisellään.
Ei yhtään ainutta kaveria ollut lähellä.
Minä tiesin, ettei se poika halua kuolla, -
mutta ei kestänyt sitä yksinäisyyttä.
Vuosia kului. Viinaa virtasi.
Ja huumeita jonkun verran.
Monet kerrat, -
aina kun hän oli menossa, -
minä katsoin sieltä mökötyshuoneen ikkunasta, -
milloinka hän tulee, vai tuleeko poliisiauto tai ambulanssi.
Ukki nukkui, isä nukkui.
Minä odotin. Missä minun poikani on?
Siinä tuskassaan -
hän hakkasi varpaansa verille sähköpylvääseen, -
kun koski niin hirvittävän kovasti.
Sitten kerran -
hän oli syönyt taas joitain pillereitä. En tiedä, mitä ne olivat.
Hänet piti viedä mahahuuhteluun Suonenjoelle.
Minä tietenkin lähdin viemään Juhaa sinne.
Useampaan kertaan.
Siellä kerran, huuhtelun jälkeen, sairaanhoitaja kysyi Juhalta: -
"Mitähän Taivaan Isä meinaa sinun kanssasi tehdä, -
kun elämäsi on tällaista?"
Minä sanoin sille hoitajalle: -
"Jumala kasvattaa Juhasta itselleen työtoveria.
Juha tarvitsee tämmöisen elämän nimenomaan sitä työtä varten."
Olin varma, että näin on.
Tiesin, että näin on ja Jumala tekee niin. Tulee tekemään.
Myöhemmin näki...
Kerron siitä myöhemmin, kun on sen aika.
Minä satuin aina olemaan kotona silloin, -
kun Juhalla oli tämmöinen vaikea yö.
Yhden kerran minä olinkin työreissulla -
jossakin Pohjanmaalla.
Tasi soitti minulle kahden aikaan yöllä. Ei ollut kännyköitä.
Kun yövyin perheessä, niin annoin heidän puhelinnumeronsa, -
että jos on hätä, Tasi voi soittaa.
Silloin, kahden aikaan yöllä, naiset tulivat sanomaan, -
että kotoa soitetaan.
Vastasin puhelimeen ja Tasi sanoi: -
"Juhaa ollaan taas viemässä sairaalaan mahahuuhteluun."
Se tuska, mikä minulla oli silloin, -
kun en voinut olla sen lapsen lähellä.
Et tiedä, millainen se oli.
En pystynyt edes rukoilemaan.
Menin kerälle, sikiöasentoon sängylle.
Olin siinä ja sanoin Jumalalle: -
"Kun en voi olla lapsen lähellä, -
niin auta. En pysty edes rukoilemaan."
En ollut koskaan kokenut sellaista, mitä silloin tapahtui.
Sekunnin murto-osassa taivaitten taivaat laskeutuivat siihen viereeni.
Jeesus oli polvistuneena rukoilemassa Juhan puolesta.
Silloin sanoin Jeesukselle: "Anna hänelle voimia elää -
tai vie Taivaaseen."
Seuraavana päivänä tulin kotiin ja Juha selvisi.
Se oli viimeinen itsemurhayritys.
Sen jälkeen, kun rukoilin, -
näin yhtäkkiä Juhan aivoista läpileikkauksen.
Ne olivat aivan mustat ensin ja muuttuivat puhtaan valkoisiksi.
Jumala sanoi minulle: "Parannan Juhan mielenvammat."
Siitä alkoi paraneminen.
Sitä kesti aika kauan, mutta tiesin, että ne paranevat.
Sitten yhtenä yönä Juha tuli minun luokseni reissuiltaan -
ja sanoi: "Äiti, anna minulle piirustuspaperi ja lyijykynä."
Siihen hän piirsi oman kuvansa.
Silmien kohdalla luki: "I am here."
"Näetkö sinä äiti, että kaikki katsoo minun ohi ja läpi?
Näetkö sen?"
Sanoin: "Näen, mutta näetkö sinä sen kuvan, joka tulee sen päälle?
Siinä on Kristuksen kuva ja Kristuksen silmien kohdalla lukee: "I am here."
"Olen tässä sinua varten, -
ihan pelkästään sinua varten tällä hetkellä."
Kun Juha piirsi, minä koko ajan lauloin.
Vaikka säkeetkään eivät mene oikein ja ääni on painuksissa, laulan silti.
Tuskaani huudan, valitan sanoja vailla.
Ihmisen tuska, eksyneen, yksinäisen.
Et ole yksin, et ole auttajaa vailla.
Ristille lyöty on aivan lähelläsi.
Juha sanoi, "laula vielä", ja piirsi uuden kuvan.
Saaren, jossa myrskysi. Oli mustaa, synkkää, -
mutta toisesta reunasta näkyi valo.
Se oli elämäni ihanin ilta.
Sen jälkeen Juha on tarvinnut -
sitä työtä, sitä koulutusta.
Hän opiskeli kokiksi.
Ensimmäiseksi pääsi töihin Ravintola Raitispäivään.
Siellä on niitä, jotka pyrkivät irti viinasta.
Hänellä on bändi. Jos katsot netistä tai mistä niitä katsotaan, -
niin Sade-niminen on se bändi.
Heillä on sellaisia lauluja, jotka Juha on saanut, ja muita.
Olen puhunut Juhalle.
Juha on uskossa ja haluaa koko elämänsä palvella Herraa.
Olen sanonut hänelle, -
että monia voidaan tappaa ennen Jeesuksen tuloa.
Juha sanoi minulle: "En minä kuolemaa pelkää."
Minä olen samanlainen. Jumala on sanonut minulle heti työn alussa: -
"Tämä Suomi on sinun kenttäsi." Minä aina näen Suomen kartan.
Sitten on tullut se karitsa, jolla on tällaiset sarvet.
Ja on tullut sana: "Karitsa, joka teuraaksi viedään."
Olen kokenut, että minut nähtävästi, sananmukaisesti teurastetaan.
Silloinkin sanoin Herralle, koska Herra peitti minut valtavaan rakkauteen: -
"Kyllä minä olen valmis siihen.
Eihän minun tarvitse muuta kuin mennä ja Sinä annat voiman."
Jumala sinua siunatkoon. Sinun perhettäsi.
Jumala tietää elämäsi ongelmat.
Jumala on kaikkivaltias ja kaikkivoipa.
Älä luovuta rukousta ennen kuin Jumala vastaa.
Ei ole Jumalalle toivottomia tapauksia olemassakaan.
Kaikki on mahdollista sille, joka uskoo.
Olet rakas. Hei hei.
Tekstitys: A. Eskola