Hei. Ihana, kun olet taas täällä meidän olohuoneessamme.
Antti on tullut meille tekemään ohjelmia.
Hän tuntuu ihan omalle pojanpojalle.
Meillä on tosi kivaa olla yhdessä täällä.
Nyt on pääsiäisviikon alku, kun teemme tätä sarjaa.
Eilen katselin tuota takanani näkyvää sohvaa.
Sinä näet sen ainakin osittain.
Minulle yhtäkkiä tuli mieleen, että täällä minä olen -
entisissä kulisseissa koko ajan. Mikään ei muutu.
Minua alkoi puhutella tuo sohva.
Muistan sen ihanan pienen sohvan.
Sinäkin muistat sen, jos olet katsonut ohjelmia pitkään.
En muista millä nimellä se on, mutta jossain Eliinan eväissä -
kerron siitä kahden hengen sohvasta.
Kun tänne muutimme ja entinen sohva hajosi, -
ostimme halvimman, minkä löysimme, ja osamaksulla maksoimme.
Siinä me saunailtoina Tasin kanssa istuimme.
Minä olin Tasin kainalossa ja hyrisin onnesta.
Siinä aloimme juttelemaan.
Tasi sanoi, ettei ole milloinkaan saanut suunvuoroa ja siksi puhunut vähän.
Sanoin, että olen luullut, että hän on aloittanut ja jo lopettanut.
Mutta ei, hän hengittää vaan sisään niin pitkän aikaa ja sitten vasta puhuu.
Puhuimme asioita.
Olen saanut niin paljon palautetta siitä ohjelmasta, joten etsi se arkistosta.
Minä en puhu siitä sen enempää.
Me löysimme uudelleen semmoisen läheisyyden, -
mitä meillä ei ollut milloinkaan ollut. Ei milloinkaan.
Puhuimme asioita, nautimme ja iloitsimme toisistamme, -
ja siitä sohvasta.
Mutta sitten sille sohvalle kävi niin, -
että sen selkänojasta irtosivat kaikki pehmusteet ja se piti laittaa roskiin.
Kerran, kun olin kaupassa, -
kun olin vielä kävelykunnossa, -
siellä oli yksi kassa, jonka luokse menin ensimmäisen kerran, -
ja häntä vain nauratti.
Kysyin: "Mikä se tyttöä naurattaa?" Hän sanoi: "Minä tunnen sinut."
Hän oli nähnyt minun ohjelmiani. Uskova tyttö.
Siinä me aina juteltiin, -
ja aina menin hänen kassalleen, kun kävin kaupassa.
Heille kävi niin, että tämän Marjaanan äiti joutui vanhainkotiin -
ja hänen huusholliaan tyhjennettiin.
Marjaana oli mennyt naimisiin ja muuttanut Tampereelle.
Siunausta sinulle ja terveisiä. Kyllä minä muistan sinut vieläkin.
Marjaana puhui, että heillä olisi kaikenlaista tavaraa.
"Käy katsomassa, olisiko siellä teille mitään."
Menimme katsomaan.
Pekka oli meidän mukana, meidän vanhempi poika.
"Sattuuko siellä olemaan pyykinpesukonetta?"
"Kyllä on, kolme vuotta vanha."
Pyysin Pekan mukaan. "Nyt löytyi pyykinpesukone."
Pekka sanoi maksavansa siitä 100 euroa.
Marjaana antoi sen 50 eurolla.
Hän pyysi minut ja Tasin katsomaan, mitä sieltä löytyisi.
Siellä oli tämä sohva.
Se on ikivanha, mutta minusta se oli nätin mallinen.
Yhä se on minusta nätin näköinen.
Niin ja ruokapöydän 6 tuolia kuuluivat siihen kauppaan, -
tuo sohva ja yksi nojatuoli -
ja kaikki kirjat, mitä kirjahyllystä löytyi.
Ne ovat hengellisiä kirjoja. Ne menevät Kaaville, Vapaakirkkoon, -
kun koronasta päästään.
Maksoin yhteensä kaikista niistä 160 euroa.
Ei ole ihan älytön hinta.
Tuo sohva. Emme me Tasin kanssa ole siinä istuneet.
Se on ihan liian leveä meille. Ei siinä pääse toisen kainaloon.
Ei meillä ole nyt mahdollisuutta, kun minä olen pyörätuolissa -
ja Tasi istuu omassa nojatuolissaan.
Me ei päästä niin, kuten vanhassa sohvassa, -
että pääsisin Tasin kainaloon hyrisemään onnesta.
Usein kuuntelemme musiikkia iltaisin kahdestaan ja juttelemme.
Sanoin: "Mennään ihan istumaan tuohon sohvaan."
Se oli ihan urakka molemmille, -
kun Tasinkaan kunto ei ole kovin hääppöinen.
Siinä istumaleveys on ihan liian pitkä.
Ei meinannut millään saada selkäänsä selkänojaan asti.
Siinä upposi mahdottoman syvälle.
Ajatelkaa, kun me sieltä kömmimme ylös, mikä urakka siinä oli.
Eivät polvet meinanneet kantaa niin paljon.
Se on tavallaan käyttökelvoton.
Olen huomannut, että se on päällystetty jossakin vaiheessa -
uudella kankaalla.
Emme me siinä istu.
Jos poikien porukka on käymässä, -
me aina istumme kahvipöydän ääressä.
Se on siinä vaan koristeena. Tavallaan.
Siitä minulle tuli se, että tämä on täsmälleen oikea rekvisiitta -
tähän puheeseen.
Minulla jotenkin alkoi pyöriä mielessä tuo, -
että se on paikattu, korjattu ja se on aika hyvän näköinen -
mutta mahdoton käytettäväksi.
Minulle tuli yhtäkkiä mieleen yksi raamatunkohta.
Se on Matteuksen evankeliumin 9. luvussa.
"Ei kukaan pane vanuttamattomasta kankaasta paikkaa vanhaan vaippaan,
sillä semmoinen täytetilkku repii palasen vaipasta, -
ja reikä tulee pahemmaksi.
Eikä nuorta viiniä lasketa vanhoihin nahkaleileihin; -
muutoin leilit pakahtuvat, ja viini juoksee maahan, ja leilit turmeltuvat; -
vaan nuori viini lasketaan uusiin leileihin, ja niin molemmat säilyvät."
Jotenkin tuo Sana vain tuli minulle.
Tuokin, vaikka on paikattu, vaihdettu päälliset, -
korjailtu kankaalla, -
ei edelleenkään ole hyvä käytössä.
Ajattelen, että meissä ihmisissä on monia sellaisia, -
jotka ajattelevat, -
että tuossa asiassa muutan itseäni pikkuisen paremmaksi.
Alan vaikka joskus, nyt kun on korona-aika, -
katsomaan telkkarista jumalanpalveluksia.
Siinä on viikon hengellinen työ täytetty.
Muuta ei tarvitse tehdä. Se riittää.
Tai luen lehdestä päivän tunnussanan.
Hyvä on, kun luet. Niin minäkin luen.
Mutta ei sekään riitä.
Jos sinä itse pysyt sinä, mitä olet, -
niin se paikkaus näkyy, ja paikka.
Se on sitä kangasta, joka on vanuttamaton.
Se ei riitä, vaan se vanha leili, -
jos se on rikki, niin kuin me olemme rikkinäisiä, -
tänä päivänä ehkä enemmän kuin koskaan ennen koronan takia.
Se ei käy, -
että minä alan vanhaa eevaa jotenkin korjailemaan.
Sieltä ja täältä ja tuolta.
Yritän osata edes Isä meidän -rukouksen.
Onneksi telkkarissa lukee se valmiiksi, niin ainakin siitä osaan lukea.
Mutta, jos minä olen entiselläni, en siitä muutu uskovaiseksi, -
jos minulla on vain joitakin kivoja kristillisiä tapoja.
Minä en muutu siitä sen kummemmaksi. Olen vain entiselläni.
Ei se auta.
Ei auta, vaikka olisin elämässäni kuinka hyvä, -
siis kiltti ihminen, auttavainen ihminen, -
surevien rinnalla oleva.
Mutta se vanha aatu tai eeva, mikä minussa on, -
ei muutu miksikään.
Minä olen aina tykännyt ihmisistä, olla ihmisten rinnalla.
Silloinkin, kun en ollut uskossa.
Se on aina ollut minulle suuri ilo, kun saan olla jonkun rinnalla.
Mutta en osannut johdattaa ketään Jeesuksen luo, -
kun en osannut itsekään tulla.
Minä olin se rikkinäinen vanha leili, joka vuoti pahasti.
En hirveästi edes yrittänyt -
korjailla niitä puutteita niillä uusilla kankailla, -
että näyttäisin paremmalta.
Kuitenkin huomasin, että kärsin siitä.
Me tarvitsemme sitä, että Jeesus tulee sydämeen.
Silloin Jumala muuttaa meidät niin, -
että se viinileili, -
joka on rikkinäinen niin kuin minä ja sinä, -
hajallinen monella tavalla, -
joka tekee niin paljon vaikeita asioita, jotka painavat omaatuntoa -
ja luulee pikku korjauksilla muuttavansa elämänsä, -
se muuttuu uudeksi luomukseksi.
Se vanha on kadonnut, uusi on tilalle tullut.
Se kestää, että siihen lasketaan sitä uutta viiniä.
Sitä Pyhän Hengen viiniä. Se leili ei hajoa.
Joku kysyi kerran minulta, kun kerroin tulleeni uskoon: -
"Eikö se riitä, että käy kirkossa -
ja välillä käy kyläseuroissa? Eikö se riitä?"
Ei se riitä. Minäkin olen pikkutytöstä asti uskonut Jeesukseen, -
ei Jeesukseen vaan Taivaan Isään.
Äiti vei minut kirkkoon. Luettiin iltarukoukset, kolme joka ilta, -
ja minulla oli valtavan turvallinen Taivaan Isä alusta asti.
Kun tulin uskoon, olin niin hölmö.
Pojat olivat kuitenkin jo jonkin ikäisiä, toisella kymmenellä vuodella.
"Haluatteko, että luetaan iltarukous?"
Eivät he tienneet, mikä se onkaan, niin eivät he halunneet.
Enkä puhunut sen kummemmin.
Silloin...
Sen muistan kyllä, kun asuimme Rautalammilla.
Kun Tasi jäi eläkkeelle ilmavoimista, muutimme sinne.
Juha oli 11-vuotias.
Yhtenä iltana puhuin hänelle, -
että Jeesus kolkuttaa hänen sydämensä ovelle.
Hän pyytää, että aukaisisit sen oven.
Hän haluaa tulla sydämeesi sisälle.
Juha kuunteli ihan nätisti ja sanoi: -
"En minä haluaisi vielä lähteä."
Sanoin, ettei tarvitsekaan lähteä mihinkään vielä -
mutta Jeesus kutsuu sinua.
Puhun myöhemmin Juhasta, mutta koin, -
että siinä alkoi jotain. Juhan sydämeen jäi siemen, -
joka tuotti hedelmää aikanaan.
En ollut osannut opettaa lapsiani tuntemaan Jeesusta, -
enkä Taivaan Isää, joka on aina ollut minun turvanani -
joka tilanteessa, ihan aina, silloinkin, kun en tuntenut Jeesusta.
Minulla on ollut hyvä olla.
Paitsi että kaikki synnit painoivat valtavasti.
Kaikki, mitä olin ehtinyt tehdä -
senastisen elämäni aikana.
37-vuotiaana ensimmäisen aivohalvauksen yhteydessä -
sain löytää tien Jeesuksen luo.
Olen kokenut monet kerrat hirveän kipeänä asiana sen, -
että äiti oli sellainen, -
joka kertoi minulle Jeesuksesta -
juuri iltarukouksissa.
Ja vielä ihanampaa oli se, -
että äiti päivät pitkät lauloi hengellisiä lauluja.
Minua ärsytti, kun ne tahtoivat mennä aina nuotin vierestä.
Sanat olivat tärkeitä.
Sitten, kun tuli hätä, ne laulut olivat sydämessäni.
Muistan, että ensimmäisen halvauksen aikana, kun olin sairaalassa, -
minun sydämessäni soi laulu -
"Kiitos sulle, Jumalani, armostasi kaikesta."
Oli valtava kiitollisuus halvauksenkin aikana, -
kun ei tiennyt yhtään, elänkö minä vai kuolenko siihen.
Ne ovat pelastaneet minut. Äiti oli siinä esimerkillinen.
Minä olen tehnyt siinä asiassa suurimman virheen äitinä, -
mitä olen voinut tehdä, -
kun en ole osannut opettaa lapsilleni edes iltarukousta.
En ole osannut kertoa Jeesuksesta -
ja Taivaan Isästä, joka tietää kaiken ja voi kaiken, -
ja voi muuttaa vaikeimmatkin asiat siunaukseksi.
Hyvin puutteellinen olen ollut -
mutta rakastan molempia poikia tosi paljon.
Silloin kun he syntyivät... Ensimmäisenä syntyi Pekka.
Silloin, saman tien, kun hän putkahti maailmaan, -
sanoin Taivaan Isälle: "Annan tämän lapsen Sinulle.
Pidä siitä huolta."
Uskon, että se kantaa.
Samoin minä tein Juhan kanssa.
Kyllä heidät on Herralle annettu, ihan alusta asti, -
vaikka en itsekään vielä tuntenut Jeesusta.
Se on ollut hyvä asia.
Meidän ei pidä paikkailla sitä vanhaa ihmistä, -
jossa on paljon reikiä, repeämiä, -
kaikkia virheitä.
Tämmöisiäkin kuin meillä, kun Tasi pesee pyykit.
Olivatpa ne minkä värisiä tahansa, hän pesee ne aina 40 asteessa -
ja meillä on kaikki vaatteet saman värisiä.
Ne oikeastaan sopivat nyt keskenään yhteen.
Ei se ole tärkeä asia.
Uusi viini lasketaan uusiin leileihin.
Mikä se on, se uusi leili?
Se on se uusi ihminen. Se, joka tuntee Jeesuksen.
Se olet sinä, joka haluat sanoa Jeesukselle: "Tässä minä olen.
Minäkin haluan kuulua Sinulle. Minäkin haluan olla Sinun käytössäsi.
Kiitos, että olet minunkin synnit sovittanut."
Se on se uusi ihminen.
Minä tein niin, kun tulin uskoon ensimmäisen halvauksen aikana.
Asuimme Rovaniemellä.
Sitten muutimme Rautalammille.
Mitenkä se oli? Niin. Kun muutimme Rautalammille, -
minä ajattelin, että minun pitäisi alkaa näyttelemään uskovan ihmisen roolia.
Ensin oli se ujo Eliina, -
joka aina sai Kallelta, historian opettajalta tuomion: -
"Tästä tuli taas Eliinan surma."
Kysyi se mitä tahansa historiasta, en koskaan tiennyt, -
koska en koskaan lukenut läksyjä.
Kuulin sitä 'Eliinan surmaa' 8 vuotta oppikoulussa.
Sitten jotenkin ymmärsin, -
että en voi paikkailla sitä vanhaa Eliinaa, -
kun siinä on niin paljon pielessä. Katsotaan, niin kaikki.
Möhömaha, riipputissit.
Kaikki vähän sinne päin.
Varmaan on luonteenikin vähän miten sattuu, ja nämä puheenikin.
Ei niin hirveän uskovaisia.
Puoli vuotta minä kestin sitä aikaa. Hävitin kaikki korut.
Onneksi laitoin kaikki kultaiset ja hopeiset korut Katujengilähetykseen, -
että evankeliumi menisi eteenpäin.
Ostin älyttömän rumia Crimplene-mekkoja, -
jotka olivat niin suuria, ettei näkynyt, että on tissejä olemassakaan.
Ja meikit hävitin tietenkin.
Puoli vuotta kestin sitä.
Sitten tuli sellainen olo, -
että vain teeskentelen ja en ole edes uskossa.
Silloin sanoin Jeesukselle: "Tee minusta minut."
Ensimmäisenä Herra sanoi minulle: -
"Kun olet muutenkin sekopää, niin mikä muu sinulle kävisi kuin afro."
En ollut kehdannut ottaa afroa, kun en ollut uskossa.
Ne näyttivät niin syntisille.
Sitten otin sen, annoin sen kasvaa pitkäksi ja värjäsin sen punaiseksi.
Ostin ensimmäisen saarnamekon, räiskyvän punaisen.
Rautalammilla alettiin puhua, että olen luopunut uskosta.
Siihen sanoin: "Niinhän te luulette." Ainut hankaluus oli se, -
etten kehdannut ostaa huulipunaa Rautalammilta.
Menin linja-autolla Suonenjoelle ostamaan huulipunaa.
Ihan kuin ihmiset eivät olisi nähneet sitä minun huulillani, -
mutta se oli pikkuasia.
Koin, että minun kuuluu olla sellainen, -
koska minusta tuntui, että olen sellainen.
Siihen aikaan, 42 vuotta sitten, -
uskovat näyttivät minusta oikeasti uskovaisilta.
Ja se haisi suorastaan.
Silloin jotenkin tuntui, -
että Jumala halusi tehdä minusta minut.
Kerran olin Ulla-Christina Sjömanin kanssa risteilyllä.
Kysyin häneltä: "Kuule, pitääkö minun olla tämän näköinen?"
Hän sanoi: "Odota, kun kysyn Jumalalta."
Sitten hän sanoi: "Se on se sota-asu, mikä sinulla pitää olla."
Sen takia olen halunnut olla värikäs ja näkyvä.
Sinne on häipynyt kompleksi kiloista, tisseistä ja kaikesta.
Kaikki on ihan hyvin.
Siihen minä kutsun sinua, että sinusta tulee uusi luomus.
Se vanha on kadonnut. Uusi on sijaan tullut.
Me kamppailemme sen vanhan eevan ja aatun kanssa -
niin kauan kuin elämme.
Ihan niin kuin Paavali sanoo: -
"sitä hyvää, mitä minä tahdon, minä en tee, -
vaan sitä pahaa, mitä en tahdo, minä teen.
[...] kuka pelastaa minut tästä kuoleman ruumiista?"
Ja sitten: "Kiitos olkoon Jumalalle."
Ei ole mitään kadotustuomiota niille, jotka Kristuksessa Jeesuksessa ovat.
Anna Jumalalle itsesi kanssa vapaat kädet alusta asti.
Niin, että sinusta hälistään: "Nyt se on luopunut uskostaan."
Nyt, ihan oikeasti, tänä päivänä uskovat pukeutuvat kauniisti, -
meikkaavat, ja telkkarissakin näkee hyvinkin pitkiä korviksia.
Minulla on nyt aika pienet.
Eihän se riipu ulkokuoresta -
vaan siitä, että Jeesus on sydämessäni -
ja Jeesus on minun Herrani nyt, aina ja ikuisesti.
Jumala sinua siunatkoon. Hei hei.
Tekstitys: A. Eskola