No hei. Täällä sitä taas ollaan.
Aina on varaa alussa vähän rukoilla.
Kiitos Taivaan Isä, että Sinä johdat tämänkin ohjelman.
Auta meitä tutkimaan itseämme.
Me niin paljon helpommin tuomitsemme muita -
ja katsomme omia syntejämme sormien läpi.
Anna meidän nähdä oma tilanteemme -
ja se, että olet meidänkin synnit sovittanut, ja samoin muiden, -
kunhan me kaikki turvaudumme Sinuun.
Siunaa tämä hetki nimesi kunnian tähden. Aamen.
Siitä on hirmu paljon vuosia, -
en muista edes paikkakuntaa, jossa olin.
Ihminen, jonka sinne piti mennä seuraavana iltana puhumaan, -
sairastui yhtäkkiä.
Sihteeri oli katsonut kalenteristani, että minulla on silloin vapaapäivä.
Hän soitti minulle, että voisinko mennä sinne jonnekin, mistä puuttui puhuja.
Sanoin, että voin. Lähden ihan mielelläni.
Me Tasin kanssa mentiin, niin kuin yleensäkin.
30 vuotta hän on minun mukana kulkenut näillä reissuilla.
Oli kiva mennä.
Minulla oli ihan aihekin mielessä, mistä puhun.
Kun tuli minun vuoro puhua, -
niin heti, ennen kun ehdin sanoa mitään muuta kuin: "Hyvää iltaa", -
niin näin jonkun kourassa ikään kuin aikamoisen kiven murikan.
No, minä sitten kerroin, että näen sellaista.
Puhuin ne asiat, mitä tuli siitä kivestä silloin sydämelle.
Kun se loppui, ajattelin, että pääsen puhumaan siitä, mistä olin aikonut.
Eikä mitään. Taas se sama kivenmurikka oli kourassa jollakin.
Taas minä sen kerroin, -
ja se asia jatkui, mutta eri kantilta siitä kivestä.
Kun se loppui, huokaisin, että nyt pääsen omaan puheeseeni.
Taas, kun aloitin, se kivi oli siellä kourassa.
Alkoi jo ärsyttämään, että eikö tästä tule mitään.
Taas minulle tuli siitä uutta asiaa.
En edes muista, montako kertaa tuo tapahtui.
Sitten sanoin Jumalalle: "Eikö tämä milloinkaan lopu?"
Vielä kerran ilmestyi se kivi ihmisen kouraan.
Silloin minulle tuli se Raamatun sana, jossa puhutaan siitä, -
miten ne miehet, fariseukset, -
olivat syntisen naisen ympärillä kivi kourassa, -
kivittämässä hänet aviorikoksesta.
Jeesus meni heidän luokseen, kirjoitteli jotain kepillä hiekkaan, -
ehkä jotakin käskyjä.
Älä tapa. Älä varasta. Älä tee huorin.
Ehkä tämmöisiä.
Hän katseli maahan ja vähitellen -
miehet, jotka aikoivat kivittää, -
heittivät kivensä maahan, pudottivat ne siihen, ja lähtivät omille teilleen.
Silloin Jeesus nosti kasvonsa, katsoi naista -
ja kysyi, missä ne muut ovat.
Kun hän sanoi, että he lähtivät, Jeesus sanoi: -
"En tuomitse minäkään.
Mene, äläkä enää tee syntiä."
Silloin minulta loppui myös kivien tuleminen käsiin.
Ajattelin, että onpa ihmeellinen puhe. Huomasin puhuneeni jo niin pitkään, -
etten voinut enää puhua siitä, mistä olin aikonut.
Jumalalla oli ollut toinen asia mielessä.
Ihmeissämme lähdimme Tasin kanssa ajamaan sieltä kotiin.
Sanoin, etten ymmärrä, miten se puhe meni sillä lailla.
Sitten minulle soitti sen seurakunnan pappi.
"Et tainnut tietää, mistä puhuit."
Sanoin, etten tiennyt. Minulla ei ollut aavistustakaan.
Hän sanoi: "Älä välitä. Kaikki me siellä seurakunnassa tiedettiin, -
mistä sinä puhut. Me tarvittiin juuri se saarna.
Meillä on huomenna kokous, -
jossa on jonkun työntekijän irtisanomisasia. "
He olivat tuomitsemassa hänet. Nyt se tilanne muuttui erilaiseksi.
Ne kivet, näyt ja sanat, mitkä Jumala niistä minulle antoi, -
tulivat suorana profetiana.
En ole tänäkään päivänä kysellyt sieltä, mitä sille kuuluu.
Minun kuului olla sinä iltana siinä seurakunnassa -
puhumassa se puhe, mitä ne kivet puhuivat minulle.
Monet kerrat, yhä useammin vuosien mittaan, tuntuu, -
että monet puheet tulevat profetioina.
Sen mukaan, mitä Raamatussa sanotaan siitä.
1. Kor. 14. luvun alussa kerrotaan profetoimisen lahjasta.
Se on rakennukseksi, ja miksi kaikeksi se onkaan ihmisille.
Ne eivät ole henkilökohtaisia profetioita, -
vaan se saattaa olla koko seurakunnalle, -
kuten oli sinä iltana siellä, missä olinkaan.
Jotenkin se, kun se pappi sanoi, -
että kaikki muut tiesivät, mistä puhuin, kosketti minua hirveän syvältä.
Jumala järjesti niin, -
että juuri minun piti olla siellä sinä iltana.
Se vaikutti yhden ihmisen kohtaloon.
Minä olen puheidenkin kanssa antanut Jumalalle vapaat kädet.
En äskenkään puhunut niin kuin olin ajatellut.
Hyvin harvoin puhun puheita, mitä olen ajatellut.
Minä heittäydyn Herran varaan.
Herra on alusta asti luvannut minulle sen, -
että Hän ei minua jätä.
Hän on koko ajan minun kanssa ja antaa niitä sanoja, -
jotka ovat paikallaolevia ihmisiä varten, -
kuten sinua varten, joka katsot tätä ohjelmaa.
Jotakin sellaista, joka hoitaisi ja lohduttaisi.
Jos on joku vaikea lähimmäinen, -
niin kuin meillä kaikilla usein on, kun ihmisiä ollaan.
Meissä on vikoja ja virheitä.
Joskus ärähdellään ja joskus raivostutaan.
Joskus piikitellään ja ollaan ilkeitä tosille.
Hirmu hyvin nähdään ne toisen synnit.
Omista ei ole niin väliä, näkyykö niitä vai ei.
Mutta kuitenkin, Jumala, -
Sinä sanoit syntiselle naiselle jatkoksi siihen: -
"Äläkä enää tee syntiä."
Sinä haluat, koska me olemme syntisiä, niin kuin se nainen oli, -
ettemme jatkaisi sillä samalla tiellä, -
vaan ottaisimme opiksemme omista möhläyksistämme.
Niin minä olen halunnut omalla kohdallani tehdä.
En tiedä, miten hyvin olen onnistunut. En onnistu aina.
Jonkun synnin kanssa on mennyt hyvinkin monta vuotta -
ennen kuin Jumala on minut siitä vapauttanut.
Mutta Jumala tekee työtänsä meidän sydämissä.
Vähitellen, pikku hiljaa saattaa tulla edistymistä.
On tällainen vanha virsi, jossa sanotaan näin.
Tämä on virsi 453.
"Kivi onko kourassani, joku langennut jos on?
Jäädyttääkö katsettani kylmä viima tuomion?
Kuka meistä syyllisistä pystyy muita mittaamaan?
Tilille myös -
asenteista meidät kaikki kutsutaan."
Tässä oli tavuviivoja, niin en meinannut saada sanasta selvää.
"Hoida meitä, Herran Henki, anna mieltä Kristuksen, -
että nyrkki aukeaisi toisen käteen tarttuen.
Tutki meitä langenneita armon silmin, Jumala, -
viha päästä pimennoistaan, päästä meidät pahasta!"
Minusta tämä kohta on hirmu hyvä.
Minulle joskus, kun tulee joku sellainen -
jonka kanssa on ollut vaikeaa tavalla tai toisella, -
tulee mieleen Raamatusta -
Matteuksen evankeliumin 5. luvusta kohta, jossa sanotaan näin: -
"Te olette kuulleet sanotuksi: -
'Rakasta lähimmäistäsi ja vihaa vihollistasi'.
Mutta minä sanon teille: rakastakaa vihollisianne -
ja rukoilkaa niiden puolesta, jotka teitä vainoavat'."
Jotenkin minua itseäni on koskettanut tämä Sana -
kaikkina vuosina, mitä olen ollut uskossa.
Itse asiassa jo paljon sitä ennenkin.
On ollut sellaista, että olen sanonut jollekin pahasti.
Olen jäänyt pitämään syyllisyyttä.
Herra on antanut armossaan myös mennä pyytämään anteeksi.
Kun tulee uusi hankala ihminen lähelle, -
minä tiedän ensimmäisenä, -
että nyt Jumala haluaa, että alan tämän puolesta rukoilemaan.
En rukoile kenenkään puolesta niin paljon -
kuin niiden vaikeitten lähimmäisten puolesta, -
että oppisin osoittamaan heille rakkautta.
"Rakastamalla ihminen on lämmitettävä auki", -
sanotaan jossakin runossa.
Ei riitä, että olemme kovia, vihaisia, -
töksäytellään itse tai annetaan tulla täydeltä tuutilta.
"Itse olet semmoinen ja hankala aina. Sinun kanssa ei pärjää kukaan."
Rakkaus on se, joka voittaa kaikkien syntien paljouden.
Siihen rakastamiseen meidät on kutsuttu.
Kun Jeesus vetää sinua puoleensa, -
niin ei Hän tee sitä pahuutesi takia vaan siksi, että Hän rakastaa sinua.
Ja siksi, että Jeesus on sovittanut kaikki sinun syntisi Golgatan ristillä.
Sen takia meidän ei pitäisi olla niin herkkiä tuomitsemaan.
"Tuo toinen on aina semmoinen. Se aina jäkättää jotakin."
"Ei sen kanssa pärjää."
Olen huomannut, kun meillä on ollut avioliittoa tuon Heinosen kanssa -
yli 68 vuotta vissiin, -
monet mutkat on ollut matkassa, kuten olen kertonut.
Ei ole aina ollut helppoa, mutta kuitenkin -
meillä on molemmilla halu aina sopia asiat, -
pyytää anteeksi ja antaa anteeksi.
Minusta se on hirmu ihanaa.
Tasi on aika huono puhumaan.
Katselee urheilua telkkarista.
Ravit, formulat, -
hiihdot, luistelut, -
jääkiekot, varsinkin Kalpan pelit, -
snookerit ja kaikki tämmöiset.
Minä ajattelen, että puhun sitten, kun menemme sänkyyn iltasella.
Kun aloitan, hän sanoo: "Hyvää yötä".
Minä jatkan, sanoo: "Hyvää yötä".
Meillä on vähän yksitoikkoista tämä elämä joskus.
Minä kysyin Herralta: "Mitäs minä tässä voisin tehdä?".
Mikä menisi läpi, niin että Tasikin kuulisi sen -
ja ottaisi huomioon, että minäkin asun täällä.
Minä sitten sanoin yksi päivä, ei siitä ole kovin kauan: -
"Kulta, me rakastetaan toisiamme, molemmat tiedämme sen, -
mutta minulla on aika tylsää, -
kun en montakaan sanaa päivässä kuule."
"Mitä jos me aamuisin, aamupalan jälkeen -
kuunneltaisiin jotain hyvää musiikkia?"
Ei se siihen vastannut mitään, mutta sen jälkeen, joka aamu, -
hän on laittanut jonkun hyvän, nätin levyn soimaan.
Ei hän sano siinäkään minulle mitään, -
mutta ei tarvitsekaan mennä sitä levyä sotkemaan, kun se on niin nättiä.
Minulle tulee se olo, että me yhdessä kuunnellaan.
Meillä on hyvin samantyylinen musiikkimaku.
Se on tuonut ihan selkeästi yhteyttä meidän elämään enemmän.
Päiväunille menemme syönnin jälkeen.
Panen puhelimen kiinni, ettei kukaan herätä.
Jos olet yrittänyt soittaa, niin sieltä kuuluu jotakin raviselostusta.
Pojanpoika on laittanut sen.
Jotkut eivät uskalla enää soittaa minulle, -
kun eivät tiedä, mitä sieltä kuuluu.
Jos se on joku, joka kerää rahaa vääryydellä jostakin ulkomailta.
Pojanpoika ei osaa vaihtaa sitä toisenlaiseksi.
Päiväunillekin mennessä ajattelen, että nyt ehdin Tasille puhua.
Kittiä kanssa. Ei siinä niin käy.
Sitten tulee: "Nyt nukutaan." Ja siten nukutaan.
Kun nousemme, juomme päiväkahvit, -
ja minä kysyn: "Onko mitään nauhoitettuna telkkariin?"
"On minulla jotakin."
Minä tulen Tasin tuolin viereen pyörätuolilla.
Siinä vierekkäin katsomme ohjelmaa.
Minusta ihan tuntuu, että me ollaan siinä yhdessä, -
vaikkei Tasi juuri puhu, mutta me ollaan yhdessä.
Meillä ennen oli sohva, -
joka oli paljon lyhempi ja kapeampi kuin tuo nykyinen, -
joka on jostakin halvalla saatu.
Kun siinä meistä kummankin on hirveän vaikea istua, -
niin emme voi istua vierekkäin, kuten ennen.
Olin siinä Tasin kainalossa.
Ei tämän ikäisenä raaski enää uusia sohvia ostella.
Me ollaan yhdessä hyväksytty se, -
että minä olen Tasin tuolin vieressä pyörätuolissa.
Saatamme pitää toisiamme kädestä kiinni ja tuntuu kivalta.
Kun on ollut se yhteinen aika, tuntuu, että me ollaan yhdessä.
Katsomme samaa ohjelmaa ja kuuntelemme samaa musiikkia.
Sitten menen toiseen huoneeseen katsomaan, mitä sieltä löydän.
Tai itse asiassa soittelemaan ystäville -
ja vastaamaan sielunhoitopuheluihin.
Tuntuu ihan oikeasti siltä, että meidän elämä on muuttunut.
Elämän sisältö on tullut rikkaammaksi. Siis musiikin ja television kautta, -
jota me yhdessä kuunnellaan ja katsellaan.
Eihän Tasi edes ehtisi puhua kovin paljon, kun asuu minun kanssa.
Minä olen sellainen papupata.
Puhun yksinkin. Kun Tasi kysyy, mitä puhelen, vastaan: -
"Itselleni puhun. Kun sinä kuolet, ei täällä silloinkaan ole hiljaista."
Minä olen koko ajan äänessä.
Puhelen telkkarille ja muille.
Kun Tasi joskus sanoi, että epäselvästi luen Raamattua, -
niin aloin lukemaan ääneen sitä.
Minä luen telkkariohjelmista tekstit ääneen.
Minulla on lukemaan oppiminen menossa nyt.
Nyt meidän on hyvä olla näin.
Me ihan oikeasti ollaan tyytyväisiä tällaiseen elämään.
Iltasuukot ja aamuhalit kuuluvat aina meidän elämään.
Täällä sanotaan Matteuksen luvussa 7: -
"Älkää tuomitko, ettei teitä tuomittaisi; -
sillä millä tuomiolla te tuomitsette, sillä teidät tuomitaan; -
ja millä mitalla te mittaatte, sillä teille mitataan.
Kuinka näet rikan, joka on veljesi silmässä, -
mutta et huomaa malkaa omassa silmässäsi?
Taikka kuinka saatat sanoa veljellesi: 'Annas, minä otan rikan silmästäsi', -
ja katso, malka on omassa silmässäsi?
Sinä ulkokullattu, ota ensin malka omasta silmästäsi, -
ja sitten sinä näet ottaa rikan veljesi silmästä."
Tämä on vanhan käännöksen mukaan näin.
Siinä sana 'rikka' tarkoittaa roskaa.
Tämä sana 'malka', mikä on ollut minulle vieras, tarkoittaa tukkia.
Kun tämän tajusin uudesta käännöksestä, -
niin ajattelin, että hyvä ihme sentään.
Minulla itselläni voi olla niin paksu tukki silmässä -
jotakin ihmistä kohtaan, ettei sen läpi voi nähdä.
Katsoo vain yhdellä silmällä, -
ja sekin on peitetty niin, ettei näe oikeata kuvaa, todellista kuvaa.
Sitä, että itselläni on tukki -
ja toisella pikkuinen rikka, roska silmässä.
Ei se näin toimi. Jos on tai kun on, -
meille kun tulee elämän matkassa joitakin tällaisia asioita, -
niin kerrotaan ne Jumalalle.
Pyydetään, että Herra antaa keinoja osoittaa rakkautta -
vaikealle lähimmäiselle.
Jos hän sanoo minulle jotain pahaa, -
niin sanon: "Kiitos, kun sanoit. Mietin tätä asiaa."
En hyökkää vastaan, vaan kiittäen otan sanan vastaan.
Ihan hyvin voi olla, että huomaan siitä jotain, -
mitä omassa elämässä on pielessä.
Näin se on.
Joskus olen huomannut jostakin, -
että on ollut hyvin suuria...
Elämä on ollut vaikeaa monessa suhteessa.
Joillakin ollut lapsesta asti tai myöhemmin.
Kuitenkin jossakin vaiheessa.
Työssä tai avioliitossa tai lasten kanssa tai missä tahansa.
Silloin näkee maailman mustana.
Ei tahdo nähdä auringonlaskua, taivaanrantaa.
Näkee vain sen kipeän, kipeän asian, -
joka koskee hirveän kovasti -
ja jota ei jaksaisi millään kantaa sisällään.
Olen onneksi joissakin asioissa hyvin itsepäinen.
Tämä on yksi niistä.
Jos minulla on tämmöinen ihminen joskus sydämellä, -
niin en suostu päästämään siitä irti -
ennen kuin Jumala on ottanut minulta pois -
sen kiukun ja vihan ja kaunan.
Näissä on joskus mennyt hyvinkin vuosia, monia vuosia.
Sitten yhtenä päivänä olenkin huomannut, -
että oikeasti rakastan sitä ihmistä ja haluan hänelle pelkästään hyvää.
Jumala tekee sen muutoksen meissä.
Sen takia me siunataan niitä, jotka meitä kiroavat.
Jumala voi muuttaa meidät.
Jumala tekee sen sinunkin kohdalla, kun sanot: -
"Anna minulle anteeksi syntini.
Anna minulle rakkautta sitä vaikeatakin lähimmäistä kohtaan."
Jää siihen armoon ja rauhaan.
Pyydetään anteeksi ja annetaan anteeksi -
ja lopetetaan se oikeassa oleminen. Aamen.
Tekstitys: A. Eskola